Справа № 751/911/18 Провадження № 22-ц/795/760/2018 Головуючий у I інстанції Цибенко І. В. Доповідач - Бечко Є. М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді: Бечко Є.М.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.,

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 13 квітня 2018 року, ухвалене в складі судді Цибенко І.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої непрацездатної дочки,

дата складання повного тексту рішення: 18 квітня 2018 року, м.Чернігів.

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на свою корись в розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дати подачі позову та на період своєї непрацездатності.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що вона є інвалідом з дитинства 2 групи безстроково, відповідач є її батьком, сплачував аліменти на її утримання до часу досягнення повноліття, але в подальшому перестав брати участь у житті позивача, жодної матеріальної підтримки не надає.

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 13 квітня 2018 року задоволено частково позов ОСОБА_1, стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на її утримання в розмірі 1/5 частини всіх видів його доходів (заробітку) щомісячно, починаючи з 14 лютого 2018 до припинення статусу непрацездатної особи; вирішено питання про відшкодування судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не взято до уваги, що позивач, відповідно до висновку про умови та характер праці не здатна до систематичної праці, але протипоказань до роботи взагалі не має, не позбавлена можливості працювати при неповній зайнятості неповному робочому дні (тижні) або на дому.

Особа, яка подала апеляційну скаргу, також звертає увагу суду, що його донька має вищу освіту за фахом соціальний працівник, забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу гарантовано Законом, але позивач не має наміру підшукувати собі підходящу роботу.

ОСОБА_2 зазначає, що позивач отримує державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства другої групи щомісячно, який перевищує прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, мати позивача отримує заробітну плату та допомогу по догляду за інвалідом ІІ групи. В той же час посилається, що сам отримує мінімальну заробітну плату, має на щось існувати, сплачувати комунальні послуги та підтримувати стан свого здоровя. Вважає, що поза увагою суду залишилась та обставина, що відповідачу призначена житлова субсидія, у нього нема фінансової можливості утримувати позивача, наявна кредитна заборгованість, а стягнення аліментів на утримання позивача призведе до ще більших витрат та, відповідно, боргів. Наявна в нього однокімнатна квартира не є розкішшю, через декілька років він досягне пенсійного віку, а призначення аліментів до припинення позивачем статусу непрацездатної особи, а фактично довічно, також грубо порушує його права.

У наданий судом строк представник ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу не подала.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є батьком позивача ОСОБА_1 (а.с.6)

Згідно довідки про склад сімї від 11 січня 2018 року, виданої Управлінням адміністративних послуг ЧМР, позивач проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 з матірю ОСОБА_3 та братом ОСОБА_4 (а.с.7).

Відповідно довідки МСЕК від 04 жовтня 2017 року позивачу встановлено другу групу інвалідності з дитинства, вона нездатна до систематичної праці, інвалідність встановлена безстроково (а.с.8).

Відповідно до довідок Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської районної у місті Чернігові ради ОСОБА_1 отримує державну соціальну допомогу, яка на кінець 2017 року складає 1452 грн. щомісячно (а.с.9), ОСОБА_3 (мати позивача) отримує допомогу по догляду за дитиною-інвалідом, яка на кінець 2017 року складає 1700 грн. (а.с.10).

Згідно довідки про доходи від 19 січня 2018 року ОСОБА_3 також працює продавцем непродовольчих товарів та отримує заробітну плату у розмірі 1600 грн. (а.с.11).

Медичними документами, зокрема і виписками-епікризами підтверджується, що позивач хворіє та потребує постійного лікування (а.с.12-25).

Відповідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 має у власності нерухоме майно квартиру загальною площею 37,2 кв.м. (а.с.26).

Згідно довідки про доходи відповідач працює слюсарем механіком складальних робіт у ПП «Кінотехпром-Авто» та за період з вересня 2017 по лютий 2018 року отримав доход в розмірі 11495 грн. 83 коп. (а.с.41).

Також апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 надавалась житлова субсидія на жовтень та листопад 2017 року (а.с.42), станом на березень 2018 року у нього наявна заборгованість перед КЕП «Чернігівська ТЕЦ «ТОВ фірми «ТехНова» в сумі 7665 грн. 80 коп. (а.с.43), а також заборгованість по сплаті кредитних коштів перед ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 8438 грн. 83 коп. (а.с.44).

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначав, що у зв'язку із важким матеріальним становище не має можливості надавати матеріальної допомоги своїй повнолітній донці.

Відповідно ст.198 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Тобто, батьки продовжують бути зобов'язаними утримувати свою дитину після досягнення нею повноліття за наявності у сукупності таких обставин: дочка або син є непрацездатними; непрацездатні повнолітні діти потребують матеріальної допомоги; наявність у батьків можливості надати таку допомогу.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у звязку з втратою годувальника відповідно до закону.

Під потребою матеріальної допомоги розуміється неможливість самостійно забезпечити своє існування та недостатність державної допомоги - пенсій та допомог у зв'язку з інвалідністю. При цьому якщо особа, хоча і є інвалідом з дитинства, але отримала професію (наприклад, програміста) та самостійно заробляє гроші, вона не може вимагати утримання від своїх батьків.

Батьки не будуть зобов'язані утримувати повнолітню дитину, якщо вони самі є непрацездатними та потребують допомоги або якщо їхній заробіток не дозволяє їм здійснювати утримання.

Згідно ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Згідно до вимог ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» встановлено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Тобто, на відміну від аліментів на неповнолітню дитину, при стягненні аліментів на дитину, яка досягла повноліття, необхідно враховувати, чи має батько можливість надання такого утримання.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивач є інвалідом з дитинства, потребує постійного лікування та значних коштів для придбання ліків, вона нездатна до систематичної праці, що є особливою обставиною, мати позивача здійснює догляд за дитиною-інвалідом, працює та отримує сукупний дохід, який в достатній мірі не дозволяє їй забезпечувати лікування доньки, враховуючи працездатний вік відповідача, його матеріальне становище, відсутність на утриманні відповідача інших непрацездатних осіб, наявність на праві власності нерухомого майна, враховуючи наявність заборгованості відповідача за комунальними послугами та кредитних правовідносинах. Суд вважав що відповідач має обовязок та можливість надавати матеріальну допомогу повнолітній непрацездатній доньці, а тому дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню, зі стягненням з відповідача аліментів на утримання позивача у розмірі 1/5 частини всіх видів його доходів (заробітку) щомісячно до припинення статусу непрацездатної особи, що відповідає засадам розумності, справедливості та добросовісності, а також що зазначений розмір аліментів відповідатиме можливостям відповідача надавати допомогу на утримання дитини

З таким висновком колегія суддів апеляційного суду погоджується частково.

Відповідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум осіб, які втратили працездатність з 1 січня 2018 року складає 1373 грн. На кінець 2017 року така допомога складала 1373 грн. Вбачається, що позивач не працює, отримує державну соціальну допомогу, яка в грудні 2017 року складала 1452 грн., крім того мати позивача отримує допомогу по догляду за дитиною-інвалідом, яка складала 1700 грн. Тобто, дохід позивача загалом перевищує мінімальний розмір державної соціальної допомоги, визначено законом.

В той же час вбачається, що відповідач отримує мінімальну заробітну плату, має борг по комунальним послугам, що виключає отримання ним субсидії в подальшому, має борг по кредитному договору. Наявність у відповідача квартири не підтверджує його задовільного матеріального стану.

Отже, задовольняючи частково позов суд першої інстанції не в повній мірі врахував положень чинного законодавства, якими визначено обставини за яких можливе стягнення аліментів на повнолітніх дочку (сина) та порядок звернення з позовом про їх стягнення.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що позивач протипоказань до роботи взагалі не має та не позбавлена можливості працювати при неповній зайнятості заслуговують на увагу. Права громадян, у тому числі людей з інвалідністю, на працю закріплені у ст.43 Конституції України, у якій, зокрема, визначено, що «кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується». Будь-яка людина, що має будь-яку групу інвалідності, має право на працю. Крім того, державна служба зайнятості відповідно до законів України «Про зайнятість населення» та «Про основи соціальної захищеності людей з інвалідністю в Україні» сприяє трудовій реабілітації та працевлаштуванню громадян з інвалідністю з урахуванням рекомендацій медико-соціальної експертної комісії (МСЕК) на вільні та новостворені або пристосовані для них робочі місця, заявлені підприємствами. Враховуючи, що ОСОБА_1, має вищу освіту за фахом соціальний працівник, про що вказує в апеляційній скарзі її батько, згідно зі статтею 172 КЗпП, за її бажанням, їй може встановлюватися режим роботи на умовах неповного робочого дня (неповного робочого тижня) та пільгові умови праці.

Доводи апеляційної скарги, що позивач отримує державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства другої групи щомісячно, який перевищує прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, а мати позивача отримує заробітну плату та допомогу по догляду за інвалідом ІІ групи, не є підставою для відмову у стягненні аліментів. Матеріали справи містять докази того, що позивач хоча й отримує допомогу від держави, проте даних коштів не вистачає у звязку з її постійним лікуванням, крім того, позивач не працевлаштована.

Однак доводи апеляційної скарги, що відповідач отримує мінімальну заробітну плату, має заборгованість за кредитом та комунальними послугами заслуговують на увагу. Враховуючи майновий стан відповідача, а також виходячи з обовязку кожного із батьків утримувати дітей, апеляційний суд вважає, що він не має можливості сплачувати щомісячно аліменти на утримання повнолітньої доньки в розмірі 1/5 частини свого заробітку та знаходить за можливе зменшити розмір стягнутих аліментів на утримання доньки ОСОБА_1

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Оскільки районний суд фактично з'ясувавши обставини, що мають значення для справи, прийшов до невірного висновку про можливість стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_1 в розмірі 1/5 частини його заробітку, відповідно до п.3 ч.1 ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає зміні з 1/5 частки до 1/8 частини заробітку відповідача щомісячно, залишивши рішення в іншій частині без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, п.3 ч.1 376, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 13 квітня 2018 року змінити в частині розміру стягнутих аліментів та стягувати щомісячно з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти в розмірі 1/8 частини всіх видів його доходів (заробітку) щомісячно.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 червня 2018 року.

Головуючий:Судді: