Справа №635/471/17
Провадження №2/635/1903/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2018 року Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Панас Н.Л.

при секретарі Крилєвській І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в сел. Покотилівка Харківського району Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1, паспорт громадянина України серії ММ №860700, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, яка мешкає за адресою: м.Харків, вул.Полтавський Шлях, 118/3 до ОСОБА_2, яка мешкає за адресою: Харківська область, Харківський район, сел.Буди, вул.Харківська, 2/4, ОСОБА_3 селищної ради Харківської району Харківської області, місцезнаходження: Харківська область, Харківський район, сел.Буди, пров.Садовий, 1, про усунення від права на спадкування та визнання позивача спадкоємцем першої черги за законом, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3 селищної ради Харківського району Харківської області в якій просить усунути ОСОБА_2 від спадкування за заповітом після померлої ОСОБА_4 та визнати її спадкоємцем першої черги за законом.

В обґрунтування позову зазначила, що її та відповідача матір померла 19 вересня 2004 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Після її смерті залишилася спадщина у вигляді трикімнатної квартири АДРЕСА_1.

У передбачений законом шестимісячний строк позивач звернулася до Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області з заявою про прийняття спадщини, яку було зареєстровано 02 лютого 2005 року в реєстрі для вчинення нотаріальних дій за №1-121 та в книзі обліку та реєстрації спадкових справ за №126, спадкова справа за №49/2005 рік.

26 березня 1999 року спадкодавцем було складено заповіт, що посвідчений секретарем виконкому ОСОБА_3 селищної ради народних депутатів Харківського району Харківської області ОСОБА_5 на користь відповідача. Про наявність заповіту позивач довідалася у нотаріуса.

ОСОБА_2 яка є рідною сестрою позивача по справі, проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивача зазначає, що спадкоємець часто хворіла, скаржилася на головний біль та біль в легенях. З 1997 року у ОСОБА_4 став різко погіршуватися зір.

Позивач зазначає, що вона хоча постійно і не мешкала разом із спадкодавцем, по мірі необхідності надавала матеріальну допомогу останній на лікування, переймалася станом її здоров'я, намагалася влаштувати її на лікування до медичних закладів м. Харкова, де постійно мешкає, купувала в разі необхідності ліки, опікувалася нею під час хвороби. Спадкодавець охоче приймала піклування та допомогу позивача. Також вона неодноразово скаржилася, що відповідач відмовляє їй у догляді та грошовій допомозі.

Спадкодавець неодноразово знаходилася на амбулаторному та стаціонарному лікуванні спочатку в ОСОБА_3 селищній лікарні, а на протязі 2003-2004 років стан її здоровя настільки погіршився, що її було направлено до обласної лікарні, звідти до Туберкульозної лікарні в ОСОБА_6, а згодом в неї було виявлено онкологічну хворобу. Тоді ж за наполяганням позивача спадкодавця було переведено до Хоспісу для онкохворих.

18 вересня 2004 року за заявою ОСОБА_2, ОСОБА_4 було виписано із стаціонару додому, а 19 вересня 2004 року спадкодавець померла.

Таким чином, в діях відповідача вбачається, що в момент, коли спадкодавець знаходилася в безпорадному стані через тяжку хворобу, відповідач не тільки не надавала їй допомоги, а й перешкоджала лікуванню спадкодавця і полегшенню її страждань досвідченим персоналом Хоспісу. Тому позивач вважає, що відповідача має бути усунено від права на спадкування.

В свідоцтві про смерть, що видане ОСОБА_3 селищною радою Харківського району Харківської області 20 вересня 2004 року за №463402 сер. І-ВЛ, причиною смерті вказано метастази в кістки черепа, паренхиму легенів, шийного відділу хребта невиясненого генезу.

Протягом періоду з 1999 року і до самої смерті спадкодавець знаходилася у пригніченому стані. Саме тоді вона склала заповіт на користь відповідача, попри те, що обидві доньки мають рівні права на спадкування. Але відповідач постійно мешкала неподалік від матері, мала можливість здійснювати на неї тиск, та наполягала на складанні заповіту на її користь. Позивач посилається на те, що саме депресивний та хворобливий стан і постійний тиск відповідача сприяли складенню заповіту на користь відповідача та зазначає, що з боку відповідача були застосовані певні дії, які могли прискорити смерть матері та надати відповідачу можливість скористатися заповітом та одноособово отримати спадщину, на яку за законом має право і позивач, як спадкоємець першої черги.

Позивач посилається на те, що вона є спадкоємцем першої черги.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 24 січня 2017 року, вищевказану позовну заяву було залишено без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків. В установлені законом строки позивач усунула зазначені в ухвалі суду недоліки.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 14 березня 2017 року провадження по справі відкрито.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 28 серпня 2017 року даний позов залишено без розгляду, в звязку з повторною неявкою у судове засідання належним чином повідомленого позивача.

21 вересня 2017 року ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 28 серпня 2017 року.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 28 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 28 серпня 2017 року залишено без руху, надано строк для: подання належних доказів на підтвердження дати отримання її копії; сплати судового збору та надання до суду оригіналу платіжного доручення.

01 листопада 2017 року ОСОБА_1 подано заяву про поновлення процесуального строку на виконання ухвали від 28 вересня 2017 року.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 01 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 28 серпня 2017 року залишено без руху, надано строк для подання належних доказів на підтвердження дати отримання копії ухвали Харківського районного суду Харківської області від 28 серпня 2017 року та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції.

19 січня 2018 року ОСОБА_1 подано заяву про поновлення процесуального строку на виконання ухвали від 28 вересня 2017 року.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 02 лютого 2018 року відкрито апеляційне провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 селищної ради Харківського району Харківської області про усунення від права спадкування та визнання права власності в порядку спадквання за законом.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2018 року призначено справу до розгляду судом апеляційної інстанції в судовому засіданні.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 06 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 28 серпня 2017 року задоволено. Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 28 серпня 2017 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 16 квітня 2018 року прийнято дану справу до провадження, справу призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 25 вересня 2018 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до матеріалів справи, позивач не брала участі в жодному судовому засіданні в суді, а саме.

У судові засідання, призначені на 29 травня 2018 року, 03 липня 2018 року, 17 серпня 2018 року та 25 вересня 2018 року позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7 не зявилися, про день, час та місце розгляду справи вони повідомлялися судом своєчасно і належним чином, а саме на зазначену позивачем власну адресу (м.Харків, вул.Полтавський Шлях, 118/3) та на адресу її представника (м.Харків, вул.Достоєвського, 2 "а"/56) судові документи повертались з відміткою пошти «за незапитом», що свідчить про вчинення судом всіх належних дій для своєчасного повідомлення позивача та її представника про хід розгляду справи №635/471/17 та про неотримання позивачем та її представником кореспонденції без поважних причин. Позивач та її представник в судові засідання не зявляються, при цьому жодних документів на підтвердження того, що вони не зявилися в судове засідання з поважної причини суду надано не було. У звязку з неявкою позивача та її представника розгляд справи неодноразово відкладався.

З відомостей, які містяться на сайті судової влади України вбачається, що повідомлення про день, час та місце розгляду даної справи, яке було призначено на 25 вересня 2018 року на 10 годину 00 хвилин було оприлюднено 18 серпня 2018 року, а отже, саме з цієї дати позивач та її представник мали можливість бути обізнаними про вказане судове засідання.

При цьому суд звертає увагу на те, що враховуючи правову позицію Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Так, у даній справі саме ОСОБА_1 є позивачем, нею ж було подано і позовну заяву, при цьому нею не вживались заходи спрямовані на те, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження.

Доказів вживання заходів з метою дізнатися про хід судового провадження у справі № 635/471/17 позивачем та її представником в ході судового розгляду суду не надано.

Зазначені дії позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_7 свідчать про зловживання ними своїми процесуальними правами як учасників справи, що є неприпустимим відповідно до вимог п.11 ч.3 ст.2 ЦПК України.

Враховуючи повторну неявку в судове засідання позивача та її представника, беручи до уваги їх процесуальну поведінку, відповідно до вимог ч.ч.1, 3 ст.223 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів.

Відповідачем ОСОБА_2 подано письмові заперечення на позовну заяву ОСОБА_1, в якій відповідач ОСОБА_2 просить розглядати справу за її відсутності та відмовити в задоволенні позову /а.с. 139, 140-141/, при цьому наведено такі доводи.

Позивачем не надано жодного доказу на обгрунтування тверджень, які вказані в позові, не надано жодного доказу стосовно того, що відповідачем не надавалась необхідна медична допомога спадкодавцю. Що стосується позовних вимог позивача стосовно того, що вона є спадкоємцем першої черги спадкування за законом, то відповідач не заперечувала той факт, що позивач є дочкою померлої ОСОБА_4

Також ОСОБА_2 вважає, що позивач пропустила строки позовної давності звернення до суду.

Представник відповідача ОСОБА_3 селищної ради Харківського району Харківської області у судове засідання не зявився, суду надано відзив за підписом селищного голови ОСОБА_8 про розгляд справи за відсутності представника ОСОБА_3 селищної ради Харківського району Харківської області /а.с. 144/.

Враховуючи, що в судове засідання не зявились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Судом встановлено, що 19 вересня 2004 року померла ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть ОСОБА_9 1-ВЛ №013942, виданого 11 березня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського районного управління юстиції Харківської області, про що в Книзі реєстрації смертей 20 вересня 2004 року зроблено відповідний актовий запис за №96 /а.с.5/.

За заповітом, посвідченим секретарем виконкому ОСОБА_3 селищної ради, ОСОБА_4, що мешкала в смт.Буди, вул.Дачна, буд.14/15, кв.40 Харківського району Харківської області, на випадок смерті зробила таке розпорядження: належне їй на праві власності квартиру, що знаходиться в смт.Буди, вул.Дачна, буд.14/15, кв.40 Харківського району Харківської області заповіла своїй дочці ОСОБА_10 /а.с. 6/.

Вказаний заповіт не змінений та не скасований.

На підтвердження своїх вимог позивач надала суду копію свідоцтва про смерть ОСОБА_4, копію заповіту, копію ухвали Харківського районного суду Харківської області від 11 липня 2013 року, копію ухвали апеляційного суду Харківської області від 06 серпня 2013 року, лист Харківського районного суду Харківської області від 11 вересня 2012 року.

Частиною першою ст.1216 Цивільного Кодексу України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до вимог ст.ст.1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно з вимогами ч.ч.1, 2 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 1258 ЦК України встановлено що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.1224 ЦК України не мають право на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині.

Позивач посилається на те, що дії відповідача ОСОБА_2, повязані з позбавленням спадкодавця можливості отримувати медичну допомогу цілодобово у лікувальному закладі, позбавили можливості спадкодавця скасувати або змінити заповіт, що у відповідності до ч.2 ст.1224 ЦК України є підставою для усунення ОСОБА_2 від права на спадкування.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з вимогами ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними, відповідно до вимог ст.79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У статті 80 ЦПК України визначені вимоги щодо достатності доказів:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до п.4 ч.2. ст.43 ЦПК України учасники справи зобовязані: подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець мав намір внести зміни до заповіту або скасувати його, що своїми діями відповідач сприяла виникненню у неї права на спадкування або сприяла збільшенню її частки у спадщині, оскільки сам лише факт хвороби сам по собі не може бути підставою для застосування ч.2 ст.1224 ЦК України.

Судом встановлено, що позивач при наявності процесуальної можливості не була обмежена у наданні належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 мала намір внести зміни до заповіту або скасувати його, та доказів того, що своїми діями ОСОБА_2 сприяла виникненню у неї права на спадкування або сприяла збільшенню її частки у спадщині, тому суд відповідно до принципів диспозитивності, пропорційності та верховенства права, не допущення зловживанням правом на надання доказів всупереч вимог про своєчасне розкриття доказів в суді, що передбачено у п.п.1, 6, 10 ч.3 ст.2 ЦПК України, вважає, що у позивача відсутні поважні причини вчасного неподання доказів.

Отже, надані позивачем докази не містять в собі достатньої інформації про те, що відповідач умисно перешкоджала спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяла виникненню права на спадкування у неї самої чи в інших осіб, або сприяла збільшенню їхньої частки у спадщині.

Суд також звертає увагу на те, що спадкодавець мав надану законодавством реальну можливість заповісти своє майно позивачу ОСОБА_1

Суд вважає, що позивач разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 не були обмежені, за умови наявності для цього волі спадкодавця, запросити нотаріуса на свій вибір, або керівництво лікувального закладу, де перебувала спадкодавець на той час на лікуванні, з метою забезпечення законних прав спадкодавцю скласти заповіт.

Суд також враховує те, що заповіт було складено 26 березня 1999 року та вважає, що у спадкодавця ОСОБА_4 було достатньо можливості і часу, щоб скасувати або змінити його до дня смерті. При цьому, спадкодавець ОСОБА_4, якою як вбачається з доводів позовної заяви, опікувалася лише позивач, не вважала за потрібне повідомити позивача про те, що вона склала заповіт на користь відповідача по справі ОСОБА_2 та не вважала за потрібне звернутися до позивача з проханням, скористатися своїм правом на скасування чи зміну заповіту, вчинивши такі дії без відома відповідача.

Тому посилання в доводах позову про те, що відповідачем було створено умови для позбавлення життя спадкодавця, що перешкоджало спадкоємцеві скласти заповіт, внести до нього зміни, або скасувати заповіт, є безпідставними і не можуть свідчити про наявність передбачених у ч.2 ст.1224 ЦК України підстав для усунення відповідача від спадкування, а доводи про наявність іншого незаконного впливу на спадкодавця про тиск на спадкодавця з боку відповідача є недоведені належними, допустимими і достатніми доказами.

Відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухиляється від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що правило частини п'ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до Сімейного Кодексу не були зобов'язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Статтею 1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

За положеннями ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом.

Аналіз положень ч.5 ст.1224 ЦК України дає підстави для висновку, що усунути від права на спадкування можливо лише спадкоємця за законом.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про усунення від права на спадкування особи, яка ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

За таких обставин та враховуючи те, що відповідач є спадкоємцем за заповітом, суд вважає що позивачем не вірно обраний спосіб захисту.

Що стосується вимог позивача щодо визнання її спадкоємцем першої черги за законом, то слід зазначити наступне, що відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Позивач посилається на те, що вона є дочкою померлої ОСОБА_4, тому вона є спадкоємцем за законом першої черги, однак будь-яких доказів на підтвердження родинних завязків між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 суду не надано (копія свідоцтва про народження, копія свідоцтва про одруження).

Згідно з вимогами ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вказані обставини, за їх доведеності, можуть свідчити, що між сторонами виникли правовідносини стосовно визнання заповіту недійсним та його скасування, визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна в порядку спадкування за законом.

Позову з приводу визнання заповіту недійсним та його скасування, визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна в порядку спадкування за законом позивач не заявляла.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач не довела свій позов і відмовляє у задоволені позову.

Разом із тим, оскільки судовому захисту підлягає лише порушене право, а судом не встановлено порушення прав ОСОБА_1, суд відмовляє у задоволенні позову по суті, а не у звязку із спливом строку позовної давності.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати суд покладає на позивача.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.12, 81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, паспорт громадянина України серії ММ №860700, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, яка мешкає за адресою: м.Харків, вул.Полтавський Шлях, 118/3 до ОСОБА_2, яка мешкає за адресою: Харківська область, Харківський район, сел.Буди, вул.Харківська, 2/4, ОСОБА_3 селищної ради Харківської району Харківської області, місцезнаходження: Харківська область, Харківський район, сел.Буди, пров.Садовий, 1, про усунення від права на спадкування та визнання позивача спадкоємцем першої черги за законом відмовити повністю.

Судові витрати залишити за позивачем.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: hr.hr.court.gov.ua на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів зі дня складання повного тексту рішення через Харківський районний суд Харківської області до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 25 вересня 2018 року.

Суддя Н.Л.Панас