Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 2-175/1147/16-ц

провадження № 61-33944св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року у складі судді Озерянської Ж. М. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2017 року у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсною розписки від 15 березня 2008 року, яка видана ОСОБА_6

У березні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсною розписки від 27 травня 2008 року, яка видана ОСОБА_6

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2016 року вищевказані позови об'єднані в одне провадження.

У жовтні 2016 року позивач уточнив позовні вимоги та просив ухвалити рішення, яким визнати недійсними договір позики від 15 березня 2008 року на суму 20 000 доларів США та договір позики від 27 травня 2008 року на суму 2 000 доларів США, які були видані ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_5

В обґрунтування позову вказав, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2010 року з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 стягнуто заборгованість за договорами позики від 15 березня 2008 року та 27 травня 2008 року у розмірі 238 439,98 грн, розподілено судові витрати, а всього стягнуто 240 169,98 грн. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2011 року заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2010 року в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 суми інфляційних витрат у розмірі 53 530,85 грн скасовано та в цій частині позову відмовлено.

З прилюдних торгів, які відбулися 30 травня 2011 року, була продана квартира, яка є спільною сумісною власністю його - ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Між подружжям ОСОБА_6 сімейні відносини не склалися, тому з 2007 року вони почали проживати окремо, хоча до сьогодні перебувають в офіційному шлюбі. Про продаж квартири, яка є спільною сумісною власністю, йому стало відомо наприкінці 2013 року і він звернувся до суду з позовною заявою про визнання торгів не дійсними. Під час розгляду справи він дізнався про договори позики, за якими з ОСОБА_6 було стягнуто грошові кошти ще в 2010 році. Оскільки про порушення своїх прав він дізнався у грудні 2013 року, строк позовної давності не пропущено. Про укладення двох договорів позики його дружиною ОСОБА_6 у 2008 році йому відомо не було, так як на той час вони проживали окремо, будь-якої згоди на вчинення цих чи інших правочинів він не надавав, а договори укладено на суми, які виходять за межі побутових. Видача його дружиною будь-яких розписок про отримання в борг грошових сум, отримання або видача завдатку чи вчинення будь-яких інших правочинів без його відома порушує його права, як одного з подружжя, а тому він звернувся до суду з позовом.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року у позові ОСОБА_4 про визнання договорів позики недійсними відмовлено в повному обсязі.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції керувався положеннями статей 3, 11, 13-16, 202, 203, 208, 213, 215 ЦК України та виходив із того, що позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання розписок недійсними не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2017 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року залишено без змін.

Залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що вимоги позивача не ґрунтуються на положеннях норм чинного законодавства, а сам факт відсутності письмового погодження ОСОБА_4 на отримання позики його дружиною ОСОБА_6 не може бути підставою для визнання вказаного договору недійсним, оскільки у цій справі зобов'язання, які виникли, є особистим боргом дружини.

04 червня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2017 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального та процесуального права. Зокрема, судами першої та апеляційної інстанції не з'ясовано справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, а відтак не встановлено, що вказані розписки є попереднім договором.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом касаційної інстанції встановлено, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 перебувають в зареєстрованому шлюбу, що підтверджується актовим записом № 515 від 04 червня 1993 року Жовтневого відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області.

Відповідно до розписки 15 березня 2008 року ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_5 грошові кошти в борг у сумі 20 000 доларів США.

27 травня 2008 року ОСОБА_5передав у позику ОСОБА_6 ще 2 00 доларів США - завдатку для придбання ділянки за адресою: АДРЕСА_1, яка зобов'язувалась повернути завдаток у сумі 20 000 доларів США під час укладення договору купівлі-продажу до 15 квітня 2008 року, а завдаток у сумі 2 000 доларів США під час укладення угоди договору купівлі-продажу до 03 червня 2008 року.

Факт отримання коштів і наявність заборгованості ОСОБА_6 перед ОСОБА_5 встановлено рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2010 року та підтверджено рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2011 року.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з частиною четвертою статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Частиною другою статті 73 СК України встановлено, що стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Як встановлено судами, письмову згоду на укладення договору позики позивач не надавав, що підтвердили сторони у справі. Цей факт вважається встановленим і також не підлягає доказуванню.

Встановивши обставини справи, надавши ім правову оцінку, суди дійшли висновку, що відсутність письмового погодження ОСОБА_4 на отримання позики його дружиною ОСОБА_6 не може бути підставою для визнання вказаного договору недійсним, оскільки зобов'язання, яке виникло з договору позики,є особистим боргом дружини.

Доводи касаційної скарги, що судом не досліджено справжньої правової природи розписки, суд касаційної інстанціївідхиляє, оскільки судами встановлено зазначені обставини. Суди виходили з того, що надані суду розписки свідчать про надання ОСОБА_5 ОСОБА_6 грошових коштів за вказаними розписками в борг для завдатку з метою придбання ділянки за адресою: АДРЕСА_1. Крім того, правова природа розписки перевірялася і встановлена рішеннями Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2010 року та Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2011 року.

Доводи касаційної скарги про порушення норм процесуального права, а саме: не виклик судом у судове засідання свідків суд касаційної інстанції перевіряє в контексті положень частини третьої статті 411 ЦПК України, яка визначає підстави направлення справи на новий розгляд у разі порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

ОСОБА_4 не зазначив, які саме обставини не встановив суд, не викликавши свідків у судове засідання. Лише посилання на вказаний факт не дає підстав для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд.

З огляду на викладене, суд касаційної інстанції вважає, що доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно із статтею 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні повноваження встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В.О. Кузнєцов

Г.І. Усик