АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 182/6175/14-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивач Приватне підприємство «Таврія»,

відповідачі - ОСОБА_1, Фермерське господарство «ОСОБА_2А.»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Фермерського господарства «ОСОБА_2А.» на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2018 року, яке ухвалено суддею Тихомировим І.В. у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 14 лютого 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2014 року Приватне підприємство «Таврія» (надалі ПП «Таврія») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, Фермерського господарства «ОСОБА_2А.» (надалі ФГ «ОСОБА_2А.») про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та скасування державної реєстрації, визнання договору поновленим та зобовязання вчинити дії щодо укладення додаткової угоди.

Позовна заява мотивована тим, що 19.02.2007 року між ПП «Таврія» та ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_3 передав ПП «Таврія» в оренду земельну ділянку, загальною площею 9,3272 га, терміном дії до 29 травня 2012 року.

Позивач вважає, що згідно статті 33 Закону України „Про оренду землі договір оренди земельної ділянки, загальною площею 9,3272 га, укладеного 19.02.2007 року між ПП „Таврія і ОСОБА_1 вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, оскільки ОСОБА_1 на протязі одного місяця після закінчення строку цього договору не надіслав лист-повідомлення про заперечення у його поновленні, хоча отримав 15.05.2012 року лист-повідомлення від ПП „Таврія про намір скористатися переважним правом на поновлення договору.

Всупереч передбаченого законом переважного права на поновлення договору оренди земельної ділянки, відповідач уклав договір оренди із ФГ «ОСОБА_2А.» та ухилився від укладення додаткової угоди з ПП „Таврія.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, загальною площею 9,3272 га, укладеного між ФГ „ОСОБА_2А. і ОСОБА_1, та скасувати його державну реєстрацію; визнати договір оренди земельної ділянки, загальною площею 9,3272 га, укладеного 19.02.2007 року між ПП „Таврія і ОСОБА_1, поновленим та зобовязати останнього вчинити дії щодо укладення з ПП „Таврія додаткової угоди, передбаченої ст. ЗЗ Закону України „Про оренду землі.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2016 року скасовано рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2018 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки, загальною площею 9,3972 га, укладений 16 червня 2012 року між Ф.Г. „ОСОБА_2А. та ОСОБА_1

Визнано договір оренди земельної ділянки, площею 9,3272 га, укладений 19 лютого 2007 року між ПП «Таврія» та ОСОБА_1, поновленим.

Зобовязано ОСОБА_1 вчинити дії щодо укладення з ПП «Таврія» додаткової угоди.

Стягнуто з ОСОБА_1, Ф.Г. „ОСОБА_2А. на користь ПП „Таврія витрати по сплаті судового збору по 286,75 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі відповідач ФГ «ОСОБА_2А.» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне зясування обставин справи. Зокрема, зазначає, що договір оренди між ОСОБА_1 та ПП «Таврія» закінчився в 2012 році та його поновлення можливе виключно шляхом укладення додаткової угоди, яка пройде державну реєстрацію. Оскільки, станом на 29.05.2012 року, в Реєстрі відсутній запис про реєстрацію договору оренди землі між цими особами, то право колишнього орендаря є припиненим та ОСОБА_1 мав право укладати договір оренди землі з ФГ «ОСОБА_2А.». При цьому, просить суд апеляційної інстанції звернути увагу на ту обставину, що договір, який був укладений між ФГ «ОСОБА_2А.» та ОСОБА_1 у 2012 року, закінчився у 2017 році та між ними було укладено новий договір зі строком дії до 2024 року, який пройшов державну реєстрацію та є дійсним. Вважає, що відсутні правові підстави вважати недійсним договір оренди від 2012 року, укладеним між ним та ОСОБА_1, оскільки чинне законодавство не передбачає такої підстави для визнання договору оренди недійсним, як наявність переважного права на укладення договору з колишнім орендарем.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ПП «Таврія» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_4.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_4.

Відповідачі ОСОБА_1 та ФГ «ОСОБА_2А.», будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи (т. 2 а.с. 79, 81), в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не надавали, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ПП «Таврія» - ОСОБА_5, яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила її залишити без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що земельна ділянка з кадастровим № :01:003:0112, загальною площею 9,3972 га (пай № 456), для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на території Новософіївської сільської ради Нікопольського району, на підставі розпорядження голови Нікопольської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 02.02.2005 № 85-р-05 передана у власність ОСОБА_1, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 187044 (т. 1 а.с.48,49).

19 лютого 2007 року між ОСОБА_1 та ПП «Таврія» було укладено договір оренди земельної ділянки, площею 9,3272 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, строком на пять років, який набув чинності з дня його державної реєстрації, а саме, з 29 травня 2007 року ( а.с.3)

16 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ФГ „ОСОБА_2А. було укладено договір оренди належної ОСОБА_6 земельної ділянки, строком на 5 років, починаючи з дати його реєстрації. Державна реєстрація даного договору оренди була проведена 13 липня 2012 року (а.с.24).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходячи з положень статті 11 ЦК України, статті 2 Закону України Про оренду землі, відповідно до яких права і обовязки сторін виникають з актів цивільного законодавства й укладеного договору, та частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі», дійшов висновку про те, що направлення відповідачем до закінчення строку дії договору оренди, укладеного з ПП «Таврія», повідомлення про відсутність у нього, як власника земельної ділянки, наміру поновлювати договір оренди на новий строк після закінчення терміну дії попереднього договору з проханням після закінчення терміну дії договору не проводити посівні роботи, залишивши земельну ділянку в належному стані не створює будь-яких прав та обовязків для сторін, у розумінні статті 33 Закону України «Про оренду землі». При цьому, суд встанвив факт належного виконання ПП «Таврія» умов договору оренди землі, дотримання ним строків і процедури повідомлення про намір реалізувати своє переважне право на поновлення договору оренди на новий строк, не надіслання орендодавцем у встановлений законом строк відмови в поновленні договору на новий строк та укладення орендодавцем договору оренди з іншим орендодавцем на таких самих умовах, які запропоновані ПП «Таврія», у звязку з чим прийшов до висновку про наявність у ПП Таврія переважного права на поновлення договору оренди землі на новий строк, у звязку з чим не можна вважати законним договір, укладений між ОСОБА_1 та ФГ «ОСОБА_2А.», як такий, що порушує права орендаря ПП «Таврія».

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавецьзобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частинами першою пятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обовязки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобовязаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лсит-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, завідсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

У силу статей 319, 626 ЦК України реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умовами дотримання встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін.

Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, які передбачені частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар продовжує користування виділеною земельною ділянкою, орендар належно виконує свої обовязки за договором; відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову в поновленні договору оренди; сторони укладають додаткову угоду про поновлення договорів оренди.

Вказаний правовий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-4цс15.

Пунктом 2.5 договору оренди землі від 19 лютого 2007 року передбачено, що по закінченню терміну договору орендар має переважне право на поновлення договору оренди земельної ділянки на новий термін.

Термін дії договору закінчився 29 травня 2012 року.

19 квітня 2012 року, тобто до закінчення дії вказаного договору, ПП «Таврія» направило ОСОБА_1 лист-повідомлення та проект додаткової угоди з пропозицією укласти договір на новий строк поновити дію договору оренди землі (т. 1 а. с. 7-9).

Протягом місяця після закінчення строку дії договору ОСОБА_1 не направив ПП «Таврія» заперечення щодо поновлення договору оренди землі, у звязку з чим ПП «Таврія» набуло переважного права на укладення договору оренди землі, що належить ОСОБА_1.

При цьому, судом першої інстанції вірно взято до уваги й те, що після закінчення строку дії договору земельна ділянка, яка без визначення межі перебувала у загальному масиві, що орендувалася ПП «Таврія», а ОСОБА_1, протягом одного місяця після закінчення строку дії договору не звернувся до позивача з листом-повідомленням про заперечення у його поновленні, у звязку з чим визнав поновленим спірний договір оренди на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір оренди між ОСОБА_1 та ПП «Таврія» закінчився в 2012 році та його поновлення можливе виключно шляхом укладення додаткової угоди, яка пройде державну реєстрацію, колегія суддів вважає прийнятними, однак зауважує, що ця обставина врахована судом першої інстанції при задоволенні позовних вимог ПП «Таврія» про зобовязання ОСОБА_1 вчинити дії щодо укладення з ПП «Таврія» додаткової угоди.

Погоджується колегія суддів й з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачі ОСОБА_1 та ФГ «ОСОБА_2А.», укладаючи 16 червня 2012 року договір оренди земельної ділянки, порушили інтереси ПП «Таврія», як орендаря земельної ділянки, у звязку з чим цей договір має бути визнаний недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що чинне законодавство не передбачає такої підстави для визнання договору оренди недійсним, як наявність переважного права на укладення договору з колишнім орендарем, не можуть бути підставою для відмови в заявлених позовних вимог, з огляду на наступне.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року (справа № 6-20цс11).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обовязок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «ОСОБА_2А.» - залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 вересня 2018 року.

Головуючий:

Судді: