Постанова

Іменем України

18 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 171/360/17

провадження № 61-10312св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), ВисоцькоїВ. С., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2017 року у складі судді Кодрян Л. І. та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року у складі суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П.,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту родинних відносин та визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Михайлівка Апостолівського району Дніпропетровської області помер її батько ОСОБА_6 У січні 2017 року вона завернулася до державного нотаріуса Апостолівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті батька, проте у видачі свідоцтва їй було відмовлено, оскільки у свідоцтві про смерть батька його прізвище вказано - «ОСОБА_6», а в її свідоцтві про шлюб з ОСОБА_8 її дошлюбне прізвище зазначено «ОСОБА_4», також нотаріусом повідомлено, що вона пропустила встановлений законом строк подання заяви про прийняття спадщини. ОСОБА_4 вказувала, що не мала можливості у встановлений шестимісячний строк звернутися до нотаріуса, оскільки на той час хворіла та доглядала за чоловіком, який хворіє вже більше 15 років, є інвалідом другої групи та потребує сторонньої допомоги. Після смерті батька у грудні 2010 року у неї сталося загострення хвороби серця, у зв'язку з чим вона 22 грудня 2010 року звернулася до лікаря та їй було призначено тривале лікування. У зв'язку з погіршенням стану здоров'я, вона також зверталася до лікаря 24 лютого та 15 травня 2011 року, кожного разу їй було призначено обстеження, після чого призначалося тривале лікування, яке вона проходила до кінця червня 2011 року. Вказана обставина перешкодила їй своєчасно звернутися до нотаріуса.

Посилаючись на викладені обставини, просила встановити факт родинних відносин та визначити їй додатковий строк у два місяці для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Встановлено факт родинних відносин, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є донькою ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Михайлівка Апостолівського району Дніпропетровської області. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт родинних відносин ОСОБА_4 та ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 підтверджено позивачем належними та допустимими доказами, а саме: свідоцтвом про народження ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, де її батьком зазначено ОСОБА_6, копією паспорта ОСОБА_10, з якого вбачається, що його дружиною є ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, показами свідків. Крім того, відповідач ОСОБА_5 визнала той факт, що ОСОБА_4 є донькою ОСОБА_6 та є її рідною сестрою.

Суд не визнав в якості поважних причин пропуску строку для подачі заяви про прийняття спадщини посилання позивача на те, що у зв'язку із хворобою та необхідністю догляду за хворим чоловіком нею пропущений строк для прийняття спадщини, тому позовні вимоги в частині визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини є необґрунтованими, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність поважних причин пропуску позивачем шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини упродовж тривалого часу майже 7 років. З огляду на вік позивача та вік її чоловіка, наявність у них хронічних захворювань та періодичне відвідування лікарні, призначення певного лікування, про що свідчать виписки з амбулаторної карти не може свідчити про істотні труднощі для спадкоємця та неможливість подання заяви про прийняття спадщини. ОСОБА_4 не є інвалідом, самостійно пересувається, не потребує сторонньої допомоги, не перебувала тривалий час на стаціонарному лікуванні, тому доказів поважності причин, які могли бути перешкодою для подання заяви до нотаріальної контори нею не надано.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції, постанову апеляційного суду у частині відмови у задоволенні позову та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з'ясовано всі обставини справи, суди не дослідили наявні у справі докази, не надали їм належної оцінки, внаслідок чого ухвалили рішення які ґрунтуються на припущеннях. Строк подання заяви про прийняття спадщини пропущений через непереборну силу, якою стала її хвороба та хвороба чоловіка, який є інвалідом другої групи. Судом взагалі не досліджувався той факт, що після смерті батька, до кола спадкоємців увійшли: позивач, її сестра - відповідач у справі - та їх брат ОСОБА_11, який мешкав разом з батьком та фактично прийняв спадщину, проте помер через шість місяців після смерті батька. Суд не досліджував докази тяжкої хвороби позивача, яка виникла у 2010 році, та хвороби її чоловіка, що є підтвердженням факту непереборної сили, яка перешкодила звернутися вчасно до нотаріальної контори.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Доводів в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту родинних відносин касаційна скарга не містить, тому відповідно до положень частини першої статті 400 ЦПК законність ухвалених у цій частині судових рішень колегією суддів не перевіряється.

Суди установили, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько ОСОБА_4 - ОСОБА_6 в с. Михайлівка Апостолівського району Дніпропетровської області.

Згідно заповіту складеного 11 липня 2006 року ОСОБА_6 заповів належне йому майно своїй дочці ОСОБА_5

Листом Апостолівської державної нотаріальної контори від 02 лютого 2017 року, за усним зверненням ОСОБА_4 щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на обов'язкову частку в спадщині померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6, який залишив заповіт на ім'я ОСОБА_5, нотаріусом було роз'яснено спадкоємцю про можливість звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини у зв'язку із пропуском нею встановленого шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з частиною першою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до частини першою статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з положеннями статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

В обґрунтування поважності причин пропущення строку для подання заяви про прийняття спадщини ОСОБА_4 зазначила, що на час смерті батька вона хворіла та доглядала за чоловіком, який хворіє вже більше 15 років, є інвалідом другої групи та потребує сторонньої допомоги. Після смерті батька у грудні 2010 року у неї сталося загострення хвороби серця, у зв'язку з чим вона 22 грудня 2010 року звернулася до лікаря та їй було призначено тривале лікування. У зв'язку з погіршенням стану здоров'я вона також зверталася до лікаря 24 лютого та 15 травня 2011 року, кожного разу їй було призначено обстеження, після чого призначалося тривале лікування, яке вона проходила до кінця червня 2011 року. Вказана обставина перешкодила їй своєчасно звернутися до нотаріуса.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України(в редакції, чинній на час розгляду справи) суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом статті 10 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною першою статті 60 ЦПК (в редакції, чинній на час розгляду справи) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суди попередніх інстанцій на підставі встановлених обставин справи та належним чином оцінених судами доказів, керуючись положеннями статей 1222, 1220, 1269, 1270, 1272 ЦК України про порядок прийняття спадщини, правильно встановили, що причини, на які посилалась ОСОБА_4 як на підставу для визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини,а саме: постійні хвороби позивача та її чоловіка не є поважними причинами пропуску вказаного строку, що унеможливили чи в інший спосіб перешкодили їй здійснити своє право на подання заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до статті 212 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, що відповідає вимогам статей 212, 213-215, 303, 304 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) щодо законності й обґрунтованості.

Факт захворювання ОСОБА_4 та її чоловіка ОСОБА_10, що підтверджений медичними документами, які містяться в матеріалах справи та були оглянуті в судовому засіданні, не оспорюються. Однак у даному випадку ці обставини не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, вірно виходив із того, що позивачем не надано достатньо доказів на підтвердження того, що у неї існували об'єктивні перешкоди для вчасного звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняттям спадщини. Перебування позивача на денному стаціонарі на лікуванні в період часу з 02 червня 2011 року по 13 червня 2011року, що підтверджується довідкою від 24 травня 2017 року № 485, не є достатнім доказом наявності об'єктивних перешкод для звернення до нотаріальної контори в строки, передбачені законом. Крім того, відповідно до виписки із амбулаторної карти хворого ОСОБА_4 від 06 березня 2017 року за № 171, за підписом головного лікаря КЗ «АЦ ПМСД» ОСОБА_12 встановлено, що позивач 15 травня 2011 року зверталася до сімейного лікаря, від запропонованої їй госпіталізації відмовилася у зв'язку з хворобою чоловіка; призначено стаціонар вдома. Дана виписка з амбулаторної картки, яка видана 06 березня 2017 року, не містить відомостей про лікування ОСОБА_4 на денному стаціонарі в період часу з 02 червня 2011 року по 13 червня 2011 року, як це зазначено у довідці від 24 травня 2017 року № 485.

В медичній картці ОСОБА_4 АМ 702094 відомості про лікування позивача на денному стаціонарі відсутні, що встановлено при її огляді в судовому засіданні. Натомість, як встановлено судом при огляді медичної картки ОСОБА_4, позивач 02 червня 2011 року, 07 червня 2011 року, 13 червня 2011 року зверталася зі скаргами на стан здоров'я до лікаря, про що зазначено у медичній картці амбулаторного хворого, що суперечить тій обставині, що вона перебувала на лікуванні на денному стаціонарі в цей період.

Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що судами не досліджувались докази на підтвердження поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини, а саме: докази хвороби позивача та її чоловіка, спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Посилання заявника на те, що судами не було досліджено коло спадкоємців після смерті її батька ОСОБА_6, зокрема той факт, що фактично спадщину прийняв брат сторін у справі ОСОБА_11, не має правового значення для вирішення питання про визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки, що в силу статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Керуючись керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2017 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

В. С. Висоцька

С. Ю. Мартєв