Провадження № 2/521/3958/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2018 року

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Бобуйка І.А.

секретаря судового засідання Богуш М.С.

розглянувши у підготовчому засіданні в приміщенні суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1) до ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1), третя особа - Київська районна адміністрація Одеської Міської ради (місцезнаходження: м. Одеса, вул. Ак. Корольова, 9) про визначення місця проживання малолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась до суду з позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини. Позовні вимоги мотивовані наступним.

ОСОБА_1 з 12 червня 2015 року знаходилась в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 У шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. Після народження сина позивачка захворіла, а відповідач - ОСОБА_2 переїхав проживати за місцем своєї реєстрації за адресою: м. Одеса, Адміральський проспект, 6а, кв. 7. Малолітній ОСОБА_3 залишився проживати з позивачкою за місцем її реєстрації. Пізніше позивачка звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем. Після припинення подружнього життя ОСОБА_4 не надавав матеріальної допомоги на утримання сина і позивачка вимушена була у вересні 2016 року звернутися до Київського районного суду м. Одеси з заявою про стягнення аліментів з відповідача. Київський районний суд м. Одеси постановив рішення про стягнення з відповідача аліментів на користь позивача на утримання сина - ОСОБА_3, в твердій грошовій сумі щомісячно в сумі 1200 грн. До теперішнього часу сторони не дійшли згоди щодо місця проживання їх сина. Згідно медичних довідок на теперішній час позивачка цілком здорова, має можливість виховувати дитину. Заборони чи протипоказань щодо спілкування з дитиною не має.

В судове засідання позивачка не зявилась, однак надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила розглядати справу без її участі.

Відповідач в судове засідання не зявився, надав суду заяву в якій він вказав, що визнає позовні вимоги в повному обсязі та просить розглядати справу за його відсутності.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 12 червня 2015 року знаходилась в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2

У шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після народження сина позивачка захворіла, а відповідач - ОСОБА_2 переїхав проживати за місцем своєї реєстрації за адресою: м. Одеса, Адміральський проспект, 6а, кв. 7. Малолітній ОСОБА_3 залишився проживати з позивачкою за місцем її реєстрації.

Пізніше позивачка звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем.

Після припинення подружнього життя ОСОБА_4 не оказував матеріальної допомоги на утримання сина і позивачка вимушена була у вересні 2016 року звернутися до Київського районного суду м. Одеси з заявою про стягнення аліментів з відповідача.

Київський районний суд м. Одеси постановив рішення про стягнення з відповідача аліментів на користь позивача на утримання сина - ОСОБА_3, в твердій грошовій сумі щомісячно в сумі 1200 грн.

До теперішнього часу сторони не дійшли згоди щодо місця проживання їх сина. Згідно медичних довідок на теперішній час позивачка цілком здорова, маю можливість виховувати дитину. Заборони чи протипоказань щодо спілкування з дитиною не має.

З висновку органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 25.05.2017 року № 875/01-11, щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, вбачається, що орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матірю гр. ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно, як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

За змістом статті 31 ЦК України, малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Пунктом 1 статті 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Частиною 1 статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Також, із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Таким чином, враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що вимоги про визначення місця проживання малолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 11 Постанови пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Таким чином, суд вважає за можливе задовольнити вимогу позивачки щодо визначення місцем проживання дитини за спільною згодою обох сторін місце проживання матері.

Керуючись ст. ст. 7, 19, 160, 161 Сімейного кодексу України, ст. ст. ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 206, 258-259, 263-265, 268ЦПК України ЦПК України, СУД

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4) до ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1), третя особа - Київська районна адміністрація Одеської Міської ради (місцезнаходження: м. Одеса, вул. Ак. Корольова, 9) про визначення місця проживання малолітньої дитини задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3, 10 травня 2016 року з його матірю - ОСОБА_1, за місцем її реєстрації (65059, АДРЕСА_2).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

С У Д Д Я: ОСОБА_5