Справа № 447/2675/17 Головуючий у 1 інстанції: Бачун О.І.
Провадження № 22-ц/783/1816/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю - позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 17 квітня 2018 року, ухвалене в складі головуючого судді Бачуна О.І. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про відшкодування затрат на будівництво, -

в с т а н о в и л а:

В грудні 2017 року позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5, про стягнути з відповідача в свою користь 101 299, 02 грн. витрат на будівництво житлового будинку АДРЕСА_1. В обґрунтування своїх вимог зазначив про те, що з 23.12.1993 року він проживав та був зареєстрований в житловому будинку по АДРЕСА_1. Даний житловий будинок належить ОСОБА_5 - батькові колишньої дружини ОСОБА_6. По січень 2016 року за домовленістю з відповідачем він систематично здійснював ремонт та реконструкцію житлового будинку, за рахунок чого істотно збільшилася його вартість. Всього на виконання робіт він - позивач використав власних коштів в сумі 60 858, 13 грн. Просить стягнути в його користь з відповідача суму в розмірі 101 299, 02 грн.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 17 квітня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про відшкодування затрат на будівництво відмовлено.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 17 квітня 2018 року оскаржив позивач ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що в порушення вимог процесуального права судом першої інстанції при ухваленні рішення неповністю з'ясовано обставини, що мають значення для справи, зокрема, не оцінено належним чином та не відображено у рішенні суду подані ним докази про його матеріальне становище, довідки про розмір заробітної плати, які підтверджують його фінансові можливості здійснювати фінансування будівельних робіт у житловому будинку та добудові двох житлових кімнат у ньому. Наголошує, що на час проведення будівельних робіт він проживав у вказаному будинку, перебував у шлюбі із донькою відповідача, тож вкладав кошти в утримання житла. Водночас судом не звернуто уваги на фінансовий стан відповідача та відсутність в нього та його доньки наявності коштів для здійснення реконструкції житлового будинку та його добудови житловими кімнатами. Зазначає, що викладені в оскаржуваному рішенні висновки не відповідають фактичним обставинам справи. В результаті порушення судом норм процесуального права не захищено його права на відшкодування понесених витрат на будівництво будинку. Вважає, що суд неправильно тлумачить норми закону. Звертає увагу на те, що у відповідності до Рішення № 50 Роздільської селищної ради від 30 червня 2005 року ОСОБА_5 надано дозвіл на добудову двох житлових кімнат власного житлового будинку по АДРЕСА_1. А тому, в оспорюваному будинку здійснювався не ремонт чи утримання, а добудова двох житлових кімнат. Вказує, що дія ст. 156 ЖК України поширюється на правовідносини з утримання чи ремонту житла, а не його добудови та удосконалення. Просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 17 квітня 2018 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про відшкодування затрат на будівництво, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем свої позовних вимог, а саме того, що ним затрачалися власні кошти на ремонт та реконструкцію будинку відповідача. При цьому суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що не заслуговують на увагу надані позивачем чеки та квитанції про придбання будівельних матеріалів, оскільки судом не встановлено за чиї кошти такі були придбані і чи такі були використані саме при ремонті і реконструкції будинку по АДРЕСА_1, а показання свідків про те, що позивач проводив розрахунки із ними за проведені роботи не дають підстав вважати, що такі проводилися за кошти саме відповідача.

Судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 03.12.2004 року, належить будинок по АДРЕСА_1, який йому заповіла ОСОБА_7.

Крім цього, ОСОБА_5 належить земельна ділянка кадастровий номер НОМЕР_1 площею 0,0982 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до рішення № 50 Роздільської селищної ради від 30.06.2005 року ОСОБА_5 надано дозвіл на добудову двох житлових кімнат до власного житлового будинку по АДРЕСА_1. Фактично добудова двох кімнат проведена, однак державна реєстрація такої у встановленому законом порядку не відбулась. Дана обставина сторонами не заперечується.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з травня 2001року по травень 2006 року працював в Росії (а.с. 55,56).

Сторони не заперечують, що шлюб між позивачем та ОСОБА_6 розірвано в лютому 2015 року.

На підтвердження своїх вимог позивачем представлено ряд чеків, квитанцій про купівлю будівельних матеріалів.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до вимог ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

За приписами ч. 4 ст. 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

У п. 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що добросовісний набувач (володілець) може залишити за собою здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені без завдання майну шкоди. Під поліпшенням слід розуміти такі витрати на майно, які, з одного боку, не зумовлені необхідністю його збереження, але, з іншого, мають обґрунтований характер, оскільки поліпшують експлуатаційні властивості майна. Якщо відокремлення поліпшень неможливе, добросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість майна (частина четверта статті 390 ЦК).

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, як належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог, накладні виписані на ім'я ОСОБА_8 (а.с. 9, 10, 34, 35), тобто не на ім'я позивача, оскільки ним не доведено, що дані матеріали були використані саме на добудову спірного будинку та за кошти позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач також надав товарні чеки, накладні на купівлю матеріалів: від 24 квітня 2007 року, 26 квітня 2007 року, 26 квітня 2007 року, 28 квітня 2007 року (а.с. 7); видаткову накладну від 11 липня 2011 року, видаткову накладну 13 липня 2007 року, товарний чек від 25 лютого 2009 року (а.с. 8); рахунок від 9.11.2007 року, товарний чек від 22.07.2013 року (а.с. 11); товарний чек від 3 березня 2013 року, 7 липня 2011 року, неоплачений рахунок від 7.03.2013 року, квитанція від 04.03.2012 року (а.с. 12); рахунок від 30 березня 2007 року, рахунок від 30 березня 2007 року (а.с. 13); товарний чек від 25 лютого.2009 року, товарний чек від 3 лютого 2009 року, товарний чек від 3 лютого 2009 року, товарний чек від 28 лютого 2009 року (а.с. 15); товарний чек від 2 березня 2009 року, товарний чек від 03 лютого 2009 року, товарний чек від 26 лютого 2009 року, товарний чек від 25 лютого 2009 року (а.с. 16); товарний чек від 14 липня 2008 року товарний чек від 26 лютого 2009 року, товарний чек від 26 лютого 2009 року, товарний чек від 25 лютого 2009 року (а.с. 17); накладна від 16.08.2006 року (а.с. 20); накладна від 02 листопада 2003 року /позивач перебуває на роботі в Росії/, видаткова накладна від 11 серпня 2012 року (а.с. 21); рахунок фактура від 29 серпня 2011 року (а.с. 21); товарний чек від 23 жовтня 2013 року, товарний чек від 25 лютого 2009 року, товарний чек від 25 квітня 2007 року (а.с. 23); накладна від 28 червня 2011 року (а.с. 25); товарний чек від 3 березня 2009 року, товарний чек від 18 липня 2011 року, товарний чек від 29 березня 2007 року, рахунок від 4.07.2011 року (а.с. 28); товарний чек від 9 лютого 2008 року, товарний чек від 22 січня 2009 року, товарний чек від 21 травня 2011 року, товарний чек від 5.03.2013 року (а.с. 29); товарний чек від 3 листопада 2007 року (а.с. 32); квитанції про оплату (а.с. 32,33); видаткові накладні від 18 січня 2012 року та квитанції (а.с.36,37,38).

Крім того, позивачем надано квитанції, накладні, замовлення, рахунки виписані на прізвище ОСОБА_6 без ініціалів. інші з ініціалами «ОСОБА_2», «ОСОБА_6», та за період коли він перебував на роботі за межами України, а саме: накладна від 18.12.2006 року на суму 84.00 грн. (а.с. 10); рахунок фактура від 28 липня 2012 року (а.с. 11) та відповідно квитанція від 28 липня 2012 року на суму 106,70 грн. (а.с. 14); накладна від 29 липня 2006 року на суму 4106.00 грн. (а.с. 14); видаткова накладна від 11 лютого 2013 року, на суму 1783.96 грн., накладна 03 січня 2006 року на суму 1440.00 грн. (а.с. 18); договір замовлення від 23 липня 2006 року на суму 1360. 00 грн. (а.с. 19); замовлення від 20 березня 2008 року на суму 266.00 грн. (а.с. 23); накладна від 28 липня 2008 року на суму 1880.00 грн., видаткова накладна від 18 травня 2005 року на суму 968.00 грн. (а.с. 24); накладні від 08.06.2006 року на суму 2040.00 грн. та від 06.03.2006 року на суму 1090.00 грн. (а.с. 26); видаткова накладна від 18 травня 2005 року на суму 5998.50 грн., 09.08.2013 року на суму 1050.00 грн. ( а.с. 27); замовлення від 14.09.2013 року на суму 5970.68 грн. (а.с. 30); накладна від 12 квітня 2005 року на суму 3955.05 грн. та накладна від 16 вересня 2006 року на суму 490.00 грн (а.с. 31); накладна від 7.09.2009 року на суму 800 грн. (а.с. 32); видаткова накладна та квитанція від 20 січня 2014 року на суму 3951.00 грн. (а.с. 39).

Так як з них не вбачається, яка саме особа здійснювала оплату, позивачем не надано доказів, що саме ці матеріали були придбані саме ним та за його кошти і були використані на спорудження саме спірного будинку, тому колегія суддів їх також не приймає до уваги.

Необхідно зазначити, що відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано твердження позивача, що матеріали по вказаних накладних не були використані при проведені будівництва.

Статтями 60, 61 СК України) передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільно сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Таким чином, право спільної сумісної власності подружжя, на майно, набуте у шлюбі, презюмується законом.

За приписами ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на відсутність у відповідача та його доньки - ОСОБА_6 коштів для здійснення реконструкції житлового будинку та його добудови житловими кімнатами.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що кошти (по відшкодуванню затрат на будівництво), на які претендує позивач, в силу приписів вище перелічених норм СК України є спільним майном подружжя.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що спір може стосуватися цивільних прав, обов'язків, законних інтересів колишньої дружини позивача - ОСОБА_6. Попри вищенаведене, позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами і пред'явив та підтримував позов лише до ОСОБА_5 за фактичної наявності спору із ОСОБА_6. Таким чином, особа, цивільних прав і обов'язків якої стосується спір, не була відповідачем за позовом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи вбачається, що позивач проживав в спірному будинку до 2015 року і про те, що його право на проживання в ньому порушується дізнався в січня 2016 року (а.с. 78), а тому колегія приходить до переконання, що позов про відшкодування затрат на будівництво заявлено позивачем в межах строку позовної давності.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Підстав для скасування ухваленого у справі рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 17 квітня 2018 року та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 17 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 вересня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.