Ухвала

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 266/1097/16-ц

провадження № 61-7400ск18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Хопти С. Ф.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 29 червня 2017 року, у складі судді Пантелєєва Д. Г., та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 19 вересня 2017 року, у складі колегії суддів: Зайцевої С. А., Пономарьової О. М., Попової С. А., у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду із вказаним позовом до ОСОБА_4

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 19 червня 2015 року між ним та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів в розмірі 243 936 грн.

Відповідно до умов договору відповідач повинна була з жовтня 2015 року по 31 грудня 2015 року повернути вказану суму позивачу.

В порушення умов договору ОСОБА_4 грошові кошти добровільно не повернула.

ОСОБА_5 просив суд стягнути з ОСОБА_4 на його користь суму боргу у розмірі 243 936 грн, та вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_5 - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 суму позики в розмірі 243 936 грн, вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 19 вересня 2017 року залишено без змін рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 червня 2017 року.

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 23 травня 2018 року, ОСОБА_4 просить скасувати рішення Приморського районного суду міста Маріуполя від 29 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 19 вересня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Касаційна скарга ОСОБА_4 надійшла до Верховного Суду з пропуском строку на касаційне оскарження вищевказаних судових рішень.

У касаційній скарзі заявник просив поновити строк на касаційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 29 червня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Донецької області від 19 вересня 2017 року.

Відповідно до частин першої та другої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

В обґрунтування причин пропуску строку на касаційне оскарження ОСОБА_4 зазначила, що цей строк пропущено з поважних причин, оскільки на протязі жовтня 2017 року - березня 2018 року вона не мала можливості ознайомитись зі змістом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2017 року про залишення касаційної скарги без руху, так як в цей період часу вона перебувала в закордонних відрядженнях. Крім того, заявник зазначила, що вона повторно проходить курс лікування в Донецькій обласній лікарні міста Маріуполя, надавши відповідні докази.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження судових рішень заявником пропущено з поважних причин, колегія суддів вважає за можливе його поновити.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами було порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заявник вважає, що судами не вірно застосовано положення статті 1046 ЦК України, відповідно до якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а Позичальник зобов'язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Також заявник вказує на порушення судами вимог частини другої статті 1047 та частини першою статті 1049 ЦК України. Вважає, що розписка, надана позивачем, не підтверджує факт отримання нею коштів у позику. Підписаний нею та засвідчений свідком текст розписки не є борговим документом, тому що не містить в собі відомостей щодо передачі грошових коштів в якості позики, щодо обов'язку повернути кошти, а також не містить строків передачі коштів, строків повернення коштів тощо, що передбачено статтями 207, 1047, 1049 ЦК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судами встановлено, що 19 червня 2015 року ОСОБА_4 була власноручно написана розписка, в якій вона зазначає, що отримала від ОСОБА_5 грошові кошти у наступних сумах: 5 000 доларів США, 3 000 доларів США, 22 000 грн, 12 000 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що факт укладення договору позики та передачі грошових коштів у гривнях та у доларах США підтверджується розпискою.

В розписці зазначено дату укладення договору - 19 червня 2015 року, і вона засвідчена підписами сторін.

Судами встановлено, що усі передбачені законом для письмової форми договору позики реквізити у розписці зазначені. Іншого у судовому засіданні відповідач не довела. Вона не оскаржувала договір позики з підстав неотримання нею грошових коштів. Достовірно встановивши факт укладення сторонами договору позики грошових коштів, умови якого відповідач добровільно не виконала, суд стягнув грошову суму з відповідача в межах позовних вимог.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов вірного висновку, що наявність оригіналу розписки у позивача свідчить про існування невиконаного відповідачем зобов'язання.

Судами вірно застосовано вимоги статті 1046 ЦК України, якою визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Також є вірним застосування вимог статті 1047 ЦК України, якою встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом зазначеної норми закону наявність розписки у кредитора свідчить про існування боргу.

На підтвердження вимог вказаних норм відповідач видав позивачу розписку про отримання у позику грошових коштів із зобов'язанням щодо їх повернення. Таку форму договору сторони погодили добровільно.

Крім того, відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичальником) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга ОСОБА_4, яка отримала грошові кошти у борг та їх не повернула, не може вважатись обґрунтованою.

Правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій положень статті 1046 ЦК України, частини другої статті 1047 ЦК України, частини першої статті 1049 ЦК України до правовідносин сторін є очевидною і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у відкритті касаційного провадження у справі належить відмовити, якщо суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

За результатами оцінки змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень не встановлено порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно з частиною п'ятою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 29 червня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Донецької області від 19 вересня 2017 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 29 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 19 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

О. В. Білоконь

С. Ф. Хопта