Постанова

Іменем України

25 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 760/7973/16-ц

провадження № 61-16639св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 01 грудня 2016 року у складі судді Коробенка С. В. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 09 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Заришняк Г. М., Андрієнко А. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа: - ОСОБА_6, про усунення перешкод у реєстрації права власності, вселення у квартиру, встановлення порядку користування квартирою. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилався на те, що згідно з рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 березня 2014 року у справі № 22-ц/796/3384/2014 про поділ майна подружжя він та ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 в рівних частках. З метою проведення реєстрації визнаного за ним права власності на квартиру йому необхідно було подати в реєстраційну службу технічний паспорт на квартиру, у зв'язку з чим він звернувся до Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Київське МБТІ»). Проте ОСОБА_5 не допустила інспектора КП «Київське МБТІ» у квартиру для здійснення необхідних вимірювань, чим фактично вчинила йому перешкоди у реєстрації його права власності на квартиру в установленому порядку. Він не має доступу до квартири, оскільки ОСОБА_5 змінила замки у вхідних дверях та відмовляється надати йому ключі. Між сторонами існує спір з приводу користування квартирою, яка перебуває у спільній власності і складається з двох житлових кімнат. Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених вимог позивач просив: зобов'язати ОСОБА_5 не чинити йому перешкод щодо реєстрації 1/2 частини спірної квартири та щодо користування нею; визначити порядок користування квартирою між співвласниками шляхом виділення йому кімнати площею 15,0 кв.м, а ОСОБА_5 - кімнати площею 18,1 кв.м, із залишенням інших приміщень у спільному користуванні; вселити його у спірну квартиру.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 01 грудня 2016 року позов задоволено частково. Визначено наступний порядок користування співвласниками квартирою АДРЕСА_1: виділено співвласнику ОСОБА_4 в користування жилу кімнату площею 15,0 кв. м.; виділено співвласнику ОСОБА_5 в користування жилу кімнату площею 18,1 кв. м.; залишено у спільному користуванні обох співвласників квартири наступні приміщення: коридор площею 12,3 кв. м, кухню площею 8,3 кв. м, ванну кімнату площею 2,9 кв. м, вбиральню площею 1,1 кв. м, вбудовану шафу площею 0,6 кв. м та балкон площею 0,83 кв. м. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вимоги позивача про визначення порядку користування квартирою із виділенням йому для проживання кімнати площею 15,0 кв.м є обґрунтованим та підлягають задоволенню, а вимоги про зобов'язання відповідача не чинити йому перешкод у користуванні квартирою та про вселення є недоведеними.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_7 задоволено частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2016 року змінено. Балкон площею 0,83 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 виділено в користування ОСОБА_5 В решті рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що залишаючи всі інші допоміжні приміщення квартири у спільному користуванні сторін, зокрема й балкон, суд першої інстанції не врахував, що вихід на балкон є тільки з кімнати, яка виділена у користування відповідачу. За таких обставин позивач матиме безперешкодний вихід на балкон через кімнату ОСОБА_5, тобто зможе користуватися всією квартирою, хоча є співвласником лише 1/2 її частини.

28 лютого 2017 року ОСОБА_5 подаладо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 01 грудня 2016 року, та рішення Апеляційного суду міста Києва від 09 лютого 2017 рокута ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Касаційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що суди не звернули увагу на те, що право власності ОСОБА_4 не зареєстроване у встановленому законом порядку, а тому до реєстрації права власності на 1/2 частини спірної квартири за позивачем задоволення його вимог про встановлення порядку користування нею було передчасним. При розгляді справи судами не взято до уваги інтереси ОСОБА_6, який є сином сторін, та проігноровано положення статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 березня 2017 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11 квітня 2018 року справу № 760/7973/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод в реєстрації права власності та про вселення у квартиру не оскаржені, тому в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Судами встановлено, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 березня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1.

Спірна квартира має загальну площу 59,13 кв. м, жилу площу - 33,1 кв.м та складається з двох кімнат площею 15,0 кв.м та 18,1 кв.м. Окрім цього, в даній квартирі є коридор площею 12,3 кв.м, кухня площею 8,3 кв.м, ванна кімната площею 2,9 кв.м, вбиральня площею 1,1 кв.м, вбудована шафа площею 0,6 кв.м та балкон площею 0,83 кв.м.

Частки сторін у праві власності на спірну квартиру є рівними і становлять по 1/2, тобто на кожного з них припадає по 16,55 кв.м жилої площі.

Позивач просив виділити йому у користування жилу кімнату площею 15,0 кв.м, що не перевищує його частки у праві власності на житло та не порушує права відповідача.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов).

Встановивши порушення прав позивача, суди дійшли правильного висновку про задоволення його вимог щодо визначення порядку користування квартирою.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

Згідно зі статтею 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Отже, набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти.

Згідно з частиною першою статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. (стаття 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Оскільки рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 березня 2014 року визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1, доводи заявника про те, що ОСОБА_4 не є співвласником спірної квартири у зв'язку з непроведенням державної реєстрації, не заслуговують на увагу, так як відсутність державної реєстрації права власності не свідчить про те, що позивач не набув права на 1/2 частину спірної квартири. Крім того, звертаючись з даним позовом, ОСОБА_4 посилався, зокрема на те, що відповідач чинить йому перешкоди у реєстрації права власності на його частину квартири.

Аргументи касаційної скарги про те, що при розгляді справи судами не взято до уваги інтереси ОСОБА_6, сина сторін, який не є власником спірної квартири, та проігноровано положення статті 405 ЦК України, були предметом розгляду в апеляційному суді, який дав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку, що у відповідності з вимогами статті 405 ЦК України житлове приміщення, яке мають займати члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, визначається його власником, тому підстави для відмови в задоволенні позову про визначення порядку користування квартирою, за вищевказаних обставин, були відсутні.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої (у незміненій частині) та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення суду першої інстанції (у незміненій частині) та апеляційного суду відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 01 грудня 2016 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 09 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов