Ухвала

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 439/1219/16-ц

провадження № 61-42598ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Фаловської І. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Львівської області від 26 червня 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Фінростбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Фінростбанк» Красюка Ігоря Івановича до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у процесі ліквідації банку; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Фінростбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Фінростбанк» Красюка ІгоряІвановича про припинення зобов'язання,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року публічне акціонерне товариство «Фінростбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Фінростбанк» Красюка І. І. (далі - ПАТ «Фінростбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 18 жовтня 2013 року в процесі ліквідації банку у сумі 62 279,53 грн.

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до

ПАТ «Фінростбак» про припинення зобов'язання ОСОБА_1 перед ПАТ «Фінростбанк» відповідно до статей 601, 606 ЦК України на суму

62 279,53 грн, що виникли на підставі кредитного договору з фізичною особою (під заставу депозиту) від 31 жовтня 2013 року та договору про строковий вклад з щомісячною сплатою процентів «Осіння чарівність»

від 18 жовтня 2013 року.

Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 07 липня

2017 року (у складі судді Бородійчук О. І.) у задоволенні позову

ПАТ «Фінростбанк» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.

Зобов'язано ПАТ «Фінростбанк» припинити зобов'язання ОСОБА_1 перед ПАТ «Фінростбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Фінростбанк» Красюка І. І. відповідно до статей 601, 606 ЦК України на суму 62 279,53 грн, що виникли згідно з кредитним договором з фізичною особою (під заставу депозиту)

від 31 жовтня 2013 року та договором про строковий вклад з щомісячною сплатою процентів «Осіння чарівність» від 18 жовтня 2013 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою апеляційного суду Львівської області від 26 червня 2017 року (у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф., Приколоти Т. І.) рішення Бродівського районного суду Львівської області від 07 липня

2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «Фінростбанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фінростбанк» заборгованість за кредитним договором з фізичною особою від 31 жовтня 2013 року в сумі 62 279,53 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

17 серпня 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Львівської області

від 26 червня 2018 року, в якій скаржник просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи

та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом

на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Предметом первісного позову у цій даній справі є стягнення заборгованості за кредитним договором, тобто ціна позову становить 62 279,53 грн, яка станом на 01 січня 2018 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 762 грн х 100 = 176 200 грн).

Разом з тим, предметом зустрічного позову є припинення зобов'язань за кредитним договором, заборгованість за неналежне виконання якого складає 62 279,53 грн, що також не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Вказівка в резолютивній частині постанови апеляційного суду Львівської області від 26 червня 2018 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для відкриття касаційного провадження Верховним Судом, оскільки оскаржуване рішення ухвалено у малозначній справі.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином

(Zubac v. Croatia (Зубак проти Хорватії), від 05 квітня 2018 року).

Отже, зазначена справа є малозначною відповідно до вищенаведених приписів ЦПК України.

Крім того, судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Разом з тим, не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Львівської області

від 26 червня 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Фінростбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Фінростбанк» Красюка Ігоря Івановича до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у процесі ліквідації банку; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Фінростбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Фінростбанк» Красюка ІгоряІвановича про припинення зобов'язаннявідмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя І. М. Фаловська