АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2018 року м. Київ

Справа № 22-6838 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Букіна О.М.

Унікальний №760/6465/18 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Апеляційний суд міста Києва. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 12 березня 2018 року про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича, Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про визнання протиправним та скасування рішення про реєстрацію права власності, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження,

ВСТАНОВИЛА:

Згідно ч.6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII &quро;Про судоустрій і статус суддів&q? і; у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті &q?ку;Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII &quп.;Прикінцеві та перехідні положення&q?ре; Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII &q?ок;Про судоустрій і статус суддів&q?й ; апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8) п. 1 Розділу XIII &q?. ;Перехідні положення&q?ех; ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання протиправним та скасування рішення про реєстрацію права власності, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження.

Одночасно з позовною заявою позивачем було подано до суду заяву про забезпечення його позову, в якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру житловою площею 37,9 кв.м., загальною площею 50,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ПАТ КБ «ПриватБанк», код за ЄДР 14360570; до набрання чинності рішенням у справі заборонити ПАТ КБ «ПриватБанк», його представникам та іншим особам виселяти та знімати з реєстрації мешканців квартири АДРЕСА_1, вселяти інших осіб до вказаної квартири, проникати, входити до вказаної квартири, а також іншим чином користуватися, володіти та розпоряджатися нею, в тому числі укладати договори оренди, купівлі-продажу, дарування, тощо з третіми особами.

В обґрунтування заяви посилався на те, що він звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на квартиру житловою площею 37,9 кв.м., загальною площею 50,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1; скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності №16694279 про державну реєстрацію права власності за банком на квартиру, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження.

Спірна квартира була придбана ним на підставі договору купівлі-продажу укладеного 10.04.2006 р. з ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за №512.

Незаконний перехід права власності до банку відбувся на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ШвецяР.О., індексний номер 31675095 від 03.10.2016 р.

Згідно інформаційної довідки №69539158 від 03.10.2016 р. підставою виникнення права власності вказаний договір іпотеки від 10.04.2006 р., нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М.

На адресу позивача банком було направлено вимогу №Е.К2.0.0.0.0/3-1972 від 22.08.2016 р. про добровільне виселення з квартири.

З метою недопущення, за переконанням позивача, незаконних дій банку щодо вселення, виселення, зняття та постановки на реєстрацію за адресою місцезнаходження спірної квартири третіх осіб, а також можливого подальшого її відчуження просив накласти на неї арешт.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 12 березня 2018 року заяву про забезпечення позову було задоволено частково. Накладено арешт на нерухоме майно - квартиру, житловою площею 37,9 кв.м., загальною площею 50,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ПАТ КБ «ПриватБанк». В задоволенні іншої частини заяви було відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, АТ КБ «Приватбанк», 20 червня 2018 року подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та ухвалити нову, якою в задоволенні заяви відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалось на те, що за своєю суттю забезпечення позову направлено на охорону матеріально-правових інтересів позивача про несумлінних дій відповідача та повинно базуватися на обґрунтованих припущеннях заявника, що в разі незастосування таких заходів це може утруднити або унеможливити виконання рішення суду.

При ухвалені оскаржуваної ухвали судом першої інстанції не було встановлено жодних несумлінних дій з боку відповідача, а обґрунтовані припущення заявника взагалі відсутні.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції не зазначив жодних мотивів, з яких він дійшов висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, судом не були зазначені підстави та не обґрунтовано їх причини, не зазначені обставини, які свідчать про необхідність прийняття такого рішення.

Прийняті до уваги судом першої інстанції припущення заявника, є необґрунтованими.

Під час постановлення оскаржуваної ухвали судом першої інстанції не було враховано інтереси інших осіб, які можуть бути порушенні у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Правового обґрунтування вирішення питання про забезпечення позову оскаржувана ухвала не місить. Текст ухвали містить лише окремі норми процесуального права, якими регулюються питання забезпечення позову.

Судом першої інстанції не було надано оцінку співмірності заявлених позивачем вимог та меж застосування заходів забезпечення позову.

20.08.2018 р. ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник позивача проти апеляційної скарги заперечував, проси в залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явились, належним чином повідомлялись про час, дату та місце судового розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення інших учасників процесу які з'явились у судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що 10.04.2006 р. між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №K2H0GK00260407, згідно умов якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівкових коштів через касу банку на строк по 09.04.2021 р. включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії в розмірі 69 120,00 доларів США на наступні цілі: придбання нерухомості в сумі 60 000,00 доларів США, а також в розмірі 9 120,00 доларів США на оплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2. даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту і винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 0,27% щомісячно в період оплати, а також 0,5% в момент надання кредиту одноразово комісії за дострокове погашення у відповідності з п. 3.11 даного договору. (а.с.9-10)

10.04.2006 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., за реєстровим №512. (а.с.6)

Пунктом 1.3 кредитного договору укладеного між сторонами було встановлено, що забезпеченням виконання позичальником взятих на себе за кредитним договором зобов'язань виступає договір іпотеки трьохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 50,80 кв.м., а також всі інші види застави, іпотеки. Поруки і таке інше, надані банку з метою забезпечення зобов'язань по даному договору.

10.04.2006 р. між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки трьохкімнатної квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 50,80 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., за реєстровим №516. (а.с.7-8)

10.04.2006 р. між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5 був укладений договір поруки, за яким поручитель поручався перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору.

10.04.2006 р. між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 був укладений договір поруки, за яким поручитель поручався перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 19.08.2016 р. позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк», треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним кредитного договору, було задоволено. Визнано недійсним кредитний договір №K2H0GK00260407 від 10.04.2006 р., укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк». Визнано недійсним договір іпотеки від 10.04.2006 р., укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М., за реєстровим №516 та стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір. (а.с.11-15)

28.09.2017 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31675095 від 03.10.2016 р. та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №16694279 про право власності ПАТ БК «Приватбанк» на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.4-5)

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору є визнання протиправним та скасування рішення про реєстрацію права власності, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження. Враховуючи викладені в позовній заяві обставини справи, існуюче рішення суду про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки укладених 10.04.2006 р. між сторонами та переходу права власності до відповідача на підставі рішення приватного нотаріуса, вважав обґрунтованою вимогу щодо накладення арешту на спірне майно, оскільки невжиття заходів забезпечення позову у даному випадку зробить неможливим виконання в подальшому судового рішення по даній справі.

В іншій частині вимоги щодо забезпечення позову були визнані судом першої інстанції, виходячи з їх неузгодженості з предметом позову, вважав необґрунтованими та відмовив в їх задоволенні.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 2 ст. 149 ЦПК України визначено, що забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов може бути забезпечено:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов'язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України визначено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, знищити чи знецінити його тощо.

Згідно п.п.1,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч.4ст.151 ЦПК України), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Дані положення судом першої інстанції під час вирішення питання про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову були враховані.

Доводи апелянта щодо невстановленості судом першої інстанції жодних несумлінних дій з боку відповідача, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки виходячи з наявних матеріалів та положень чинного законодавства суд зобов'язаний здійснити оцінку наданих заявником доказів на підтвердження реального існування власних припущень щодо неможливості в подальшому виконання рішення суду.

Надані заявником рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19.08.2016 р. та інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, свідчить про реальне існування між сторонами спору, вирішення питання щодо правомірності дій та рішень самого відповідача, на даній стадії процесу судом не здійснюються.

Правова оцінка всіх обставин справи у їх сукупності можлива лише після детального дослідження, вивчення та аналізу матеріалів справи, яке відповідно оформлюється у вигляді рішення.

Межі заявлених позивачем вимог, надані суду докази на підтвердження власних припущень дають підстави стверджувати, щодо існування реальної загрози невиконання рішення суду в майбутньому.

Твердження апелянта щодо неврахування судом першої інстанції під час постановлення оскаржуваної ухвали інтересів інших третіх осіб, колегія суддів вважає надуманими. Спірна квартира належала на праві власності одноособово саме позивачу, відповідач на момент спору також є одноособовим власником даного майна. Будь-яких доказів на підтвердження порушення прав та законних інтересів третіх осіб, які не є учасниками справи, суду не надано.

Доводи апелянта щодо відсутності правового обґрунтування вирішення питання про забезпечення позову та оцінки співмірності заявлених вимог та меж застосовуваних заходів, спростовуються самою ухвало суду першої інстанції. Судом було визначено предмет спору, надано оцінки запропонованим заходам забезпечення виходячи з обставин викладених в позовній заяві та заяві про забезпечення позову, та прийнято рішення на підставі існуючих положень процесуального закону.

Як звертав увагу суду сам апелянт забезпечення позову, зокрема повинно базуватися на обґрунтованих припущеннях заявника, що в разі невжиття таких заходів виконання рішення суду може стати утрудненим або неможливим.

Відповідно до ч.2 ст.80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оцінюючи надані заявником докази суд першої інстанції прийшов до висновку саме щодо обґрунтованості його припущень стосовно можливих наслідків невжиття таких заходів, і колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції. Доводи апелянта обґрунтованості припущень заявника не спростовують.

Отже, оскаржувана ухвала постановлена з дотриманням вимог чинного законодавства, а доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 12 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 17 вересня 2018 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль