Справа № 529/688/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2018 року Диканський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Гвоздика А. Є. у приміщенні Диканського районного суду в смт. Диканька, розглянувши без проведення судового засідання у порядку спрощеного позовного провадження за правилами письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання нерухомого та рухомого майна спільним сумісним майном, визнання права власності на спільне сумісне майно та його поділ, зобов'язання не чинити перешкод у володінні, користуванні майном, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася із вказаним позовом до суду в обґрунтування якого вказує, що з 09. 06. 2002 року по 23. 12. 2014 року вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який потім було розірвано.

Після розірвання шлюбу сторони ніяких стосунків не підтримували та позивачка залишилася проживати у належному відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на спадкове майно житловому будинку, що розташований по пров. АДРЕСА_1, в смт. Диканька. Вподальшому спільними зусиллями за особисті кошти, які позивачка отримала від продажу спадкового майна у вигляді житлового будинку, здійснили добудову, перебудову, перепланування, і провели капітальний ремонт житлового будинку належного відповідачу, що розташований по вказаній адресі у зв'язку з чим вартість будинку значно зросла, але відповідач вказані добудови та переобладнання не узаконив.

Потім, позивачка вказує, що з травня 2018 року відповідач ОСОБА_2 почав створювати їй нестерпні умови для проживання у цьому житловому будинку, постійно вчиняє сварки, погрожує змінити замки на вхідних дверях, з метою припинення позивачці доступу до будинку. Але позивачка залишається офіційно зареєстрованою у цьому будинку та проживає в ньому з 26. 12. 2003 року, постійно власними зусиллями брала участь в його належному утриманні, тому просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину використаних під час добудови, перепланування, перебудови будівельних матеріалів, конструкцій та робіт у житловому будинку, розташованому по пров. АДРЕСА_1, в смт. Диканька.

Крім цього, позивачка вказала, що після розірвання шлюбу вона продовжує володіти, користуватися належним їй кафе-баром "ІНФОРМАЦІЯ_2", що розташований в с. АДРЕСА_2. Так, вона будучи фізичною особою-підприємцем визнана замовником об'єкта будівництва та засвідчено відповідність закінченого будівництва об'єкта та видано їй інспекцією ДАБК у Полтавській області 29. 10. 2010 року. Відповідач на підставі договору оренди № 1 від 25. 02. 2004 року здійснював торгівлю лікеро-горілчаними виробами на наданій нею йому в оренду торгівельній площі розміром 26 кв. м.

Але, з травня 2018 року відповідач почав створювати нестерпні умови для ведення позивачкою своєї підприємницької діяльності у вказаному кафе, постійно вчиняє там сварки в ході однієї із яких наніс їй тілесні ушкодження.

Потім, 18. 07. 2018 року відповідно до складеного депутатом Диканської селищної ради комісійного акту встановлено факт недопуску позивачки відповідачем на території земельної ділянки та до нежитлових будівель, що розташовані в с. АДРЕСА_2, де знаходиться зазначений кафе-бар "ІНФОРМАЦІЯ_2".

Відповідач також повністю припинив доступ позивачки до спільно придбаного ними під час шлюбу автомобіля НОМЕР_1 у зв'язку з чим вона не має можливості володіти, користуватися та розпоряджатися вказаним автомобілем.

Тому, позивачка просить суд визнати за нею в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частку використаних під час добудови, перепланування, перебудови будівельних матеріалів, конструкцій та робіт у житловому будинку, розташованому в смт. Диканька, по пров. АДРЕСА_1. Також, просить суд зобов'язати відповідача не чинити перешкоди їй у користуванні та проживанні у вказаному житловому будинку, усунути перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні кафе-баром "ІНФОРМАЦІЯ_2", який розташований в с. АДРЕСА_2, шляхом зобов'язання відповідача допустити її до вказаного об'єкту нерухомості. Потім, позивачка просить суд визнати за нею в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину автомобіля марки "Ауді А-4" та стягти із відповідача на її користь грошову компенсацію цієї частки в розмірі 162 000 грн. Крім цього, позивач просила стягнути з відповідача на її користь сплачені нею за подання цього позову всі судові витрати.

Ухвалою судді від 02 серпня 2018 року у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу не здійснювалося.

20. 08. 2018 року до Диканського районного суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач вказує, що вважає вказаний позов безпідставним, тому як після розірвання шлюбу, 24 грудня 2014 року через відділення РАЦС в них з позивачем ніяких майнових спорів не виникало і тому вважає, що позивач порушила строки позовної давності.

Крім цього, відповідач у відзиві вказує, що нерухоме майно у вигляді житлового будинку, що розташований по пров. АДРЕСА_1, в смт. Диканька не є, і ніколи не був спільною сумісною власністю. Вказаний будинок було отримано відповідачем, відповідно до свідоцтва про право на спадщину у спадок після смерті матері та ніяких добудов, перепланувань, перебудов за час спільного проживання з позивачкою не проводилися. Також, відповідач вказує, що він не являється власником вказаного житлового будинку, а ним є його брат ОСОБА_3

Відповідач зазначає, що ніяких перешкод у користуванні чи проживанні у житловому будинку з його боку не здійснює.

Крім цього, відповідач у своєму відзиві вказав, що не підлягають задоволенню вимога позивачки щодо усунення перешкод у користуванні і володінні кафе-баром "ІНФОРМАЦІЯ_2", тому як цей об'єкт не є її власністю, не прийнятий в експлуатацію, не зареєстрований, а тому і не може бути предметом спору. Стосовно договору оренди на приміщення площею 36 кв. м. відповідач зазначив, що в цьому приміщенні надавалася площа 26 кв. м., яке є тимчасове та таким що не відповідає певним вимогам для торгівлі лікеро-горілчаними виробами, а тому його дія була припинена. В подальшому ці недоліки усунуті не було і сам договір не переукладався.

Також, відповідач вказує, що не підлягає задоволенню, вимога про поділ автомобіля оскільки автомобіль марки "Ауді А-4" придбано саме ним за кредитні кошти 15. 08. 2007 року і вподальшому був проданий, та де цей транспортний засіб на цей час відповідач не знає.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ч. 1 ст. 321 вказаного Кодексу, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 2 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про одруження серія НОМЕР_6 сторони зареєстрували шлюб 09. 06. 2002 року у Диканському відділі реєстрації актів громадянського стану Полтавської області, який відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 було розірвано 23. 12. 2014 року, про що відповідно складено актовий запис № 18.

Відповідно до сертифікату відповідності НОМЕР_7, який видано 29. 10. 2010 року Інспекцією ДАБК у Полтавській області було засвідчено відповідність закінченого будівництва кафе-бар "ІНФОРМАЦІЯ_2", в с. АДРЕСА_2, загальна площа якого 329,5 кв.м, основна площа - 222,4 кв.м, загальний будівельний об'єм - 1727,0 кв.м. вбачається, що замовником об'єкта будівництва є фізична особа-підприємець ОСОБА_1

Згідно зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11. 12. 2003 року наданого ОСОБА_2 видно, що дійсно він успадкував після смерті своєї матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, житловий будинок з господарськими будівлями, що в цілому складається з житлового будинку позначеного літ. "А-1" жилою площею, 30,00 кв.м, гаража літ. "Б", погреба "В", сарая літ. "Г", навісу літ. "г", літньої кухні літ. "Е,е", огорожі № 1-2, що розташований в смт. Диканька Полтавської області, пров. АДРЕСА_1 та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,19 га, яка розташована на території Диканської селищної ради.

Потім, відповідно до договору дарування від 07. 08. 2018 року вбачається, що відповідач ОСОБА_2 подарував вказаний житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами своєму рідному брату ОСОБА_5, про що вподальшому було сформовано витяг з державного реєстру, де занесені всі ці відомості.

Також, відповідно до договору оренди № 1 від 25. 02. 2004 року який надано позивачкою дійсно видно, що відповідачу ОСОБА_2 було надано в оренду для торгівлі лікеро-горілчаними, тютюновими виробами в кафе-бар "ІНФОРМАЦІЯ_2", торгівельну площу в розмірі 26 кв. м., а позивачка як орендодавець залишає за собою іншу торгівельну площу в розмірі 10 кв. м. Касові розрахунки у них повинні були вестися окремо.

Але, згідно з договору оренди землі від 10. 02. 2010 року орендарю - відповідачу по справі ОСОБА_2 було передано в строкове платне користування - на 15 років, земельну ділянку для комерційного використання, яка знаходиться в с. Проні Диканського району, АДРЕСА_3 загальна площа якої становить 0,4216 га у тому числі: забудована 0,4216 га. На вказаній земельній ділянці знаходяться об'єкти нерухомого майна - будівля ресторану. І ця земельна ділянка була передана разом з будівлею ресторану і тимчасовими літніми місцями відпочинку. Відповідно до вказаного договору орендодавцем виступає Диканська селищна рада і цей договір зареєстрований у Диканському відділ філії ДП "Центр ДЗК" 12. 02. 2010 року за № 02.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 81 вказаного кодексу встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вимоги статті 77 ЦПК України вказують, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, необхідно установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Матеріали справи не містять домовленості про поділ майна або шлюбного договору, доказів того, що позивач чи відповідач не дбали про матеріальне забезпечення сім'ї, приховували, знищували чи пошкодили спільне майно, витрачали його на шкоду інтересам сім'ї.

У відповідності до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відтак, у текстах позовної заяви позивача, так і у тексті відзиву на позов від відповідача маються посилання на придбання автомобіля НОМЕР_2, але суд критично ставиться на наявність чи відсутність вказаного майна, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявності того ж договору позики, укладеного між відповідачем та будь-якою іншою особою в обґрунтування джерела походження грошових коштів, переданих в якості плати за цей автомобіль.

Також, суд критично ставиться до вимог позивачки відносно чинення перешкод відповідачем у користуванні та проживанні у житловому будинку, розташованому по пров. АДРЕСА_4, в смт. Диканька, тому як відповідач зазначає, що ніяких перешкод в цьому він не чинить.

Згідно зі ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 89 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Так, позивач у своєму позові посилається на те що після успадкування відповідачем житлового будинку вони спільними зусиллями, але за її особисті кошти, які отримала від продажу її спадкового будинку здійснили добудову, перебудову, перепланування, провели капітальний ремонт внаслідок чого вартість житлового будинку, який розташований по пров. АДРЕСА_1, в смт. Диканька, значно збільшилася. Хоча на обґрунтування цих вимог доказів ніяких не надала.

Так, з наданих відповідачем до його відзиву копій технічної документації на вказаний житловий будинок, які датуються станом на 06. 08. 2003 рік та 07. 06. 2018 року, суд не виявив суттєвих змін у переплануванні (перебудові, збільшенні чи добудові) цього будинку. А стосовно його вартості у наданих відповідачем доказах, ця вартість не перевищує поділку 300 000 грн.

Тому, суд вважає також безпідставні вимоги позивачки стосовно визнання за нею в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину використаних під час добудови, перепланування, перебудови будівельних матеріалів, конструкцій та робіт у житловому будинку розташованому по пров. АДРЕСА_1, що в смт. Диканька, вартістю 300 000 грн.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові №11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя", до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Не належить до спільної сумісної власності майно одного із подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або у порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному із подружжя особисто, речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Вклад до статутного фонду господарського товариства не с об'єктом права спільної власності подружжя, також майно приватного підприємця чи фізичної особи підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя хто не є учасником товариства, і не приймає участі у підприємницької діяльності має право тільки на частку одержаних доходів.

Суд, також критично ставиться і до вимог позивачки стосовно перешкод які чинить відповідач не допускаючи її до користування та розпорядження кафе-баром "ІНФОРМАЦІЯ_2", який розташований в с. АДРЕСА_2. Тому, як з матеріалів самої справи, та наданих сторонами документів вбачається, що сторони користуються та володіють майном, яке розташоване за вказаною адресою як фізичні особи-підприємці. Та суд не знаходить взаємозв'язок між вимогами позивачки про поділ майна подружжя із вищевказаними вимогами щодо усунення перешкод у користуванні та розпорядження кафе-баром "ІНФОРМАЦІЯ_2".

Зі змісту позовної заяви вбачається, що вимога позивачки ОСОБА_1 до ОСОБА_2 щодо усунення перешкод у користуванні та розпорядження кафе-баром "ІНФОРМАЦІЯ_2" має розглядатися в порядку господарського, а не цивільного судочинства і належить до компетенції господарського суду за місцезнаходженням відповідного майна, тому як вказаний спір виник між ними як підприємцями за порядок ведення підприємницької діяльності, а не як між подружжям.

Тому, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, оскільки є необґрунтованим і недоведеним належними та допустимими доказами.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 57, 60, 63, 65, 70, 71, 72 СК України, ст. ст. 357, 368, 370, 372 ЦК України, ст. ст. 7, 8, 81, 83, 89, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1, яка проживає в АДРЕСА_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 до ОСОБА_2, який проживає в АДРЕСА_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_4, про визнання нерухомого та рухомого майна спільним сумісним майном, визнання права власності на спільне сумісне майно та його поділ, зобов'язання не чинити перешкод у володінні, користуванні майном, відмовити.

Рішення набирає законної сили через 30 днів з дня його ухвалення, якщо на нього не буде подана апеляційна скарга учасниками справи.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду Полтавської області.

Головуючий: