Справа № 203/1426/17 Головуючий у 1 інстанції: Казак С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/1626/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

Головуючого судді: Струс Л.Б.

суддів: Левика Я.А., Шандри М.М.

секретаря: Симець В.І.

за участю: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська у складі судді Казак С.Ю. від 07 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 та просила суд стягнути з останнього на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 частини з усіх видів доходів відповідача, з дня пред'явлення позову та до досягнення дитиною повноліття, а також допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини - сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/8 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18 квітня 2017 року та до досягненню дитиною повноліття.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 640 грн.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 подавши апеляційну скаргу.

Вважає що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовано усі фактичні обставини справи та не досліджено і не надано належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам. Вказує, що при вирішенні питання стосовно розміру частини стягнення від доходу, суд посилався на те, що у відповідача є ще троє дітей, двоє з яких мешкають з ним, одна окремо. Проте звертає увагу, що донька відповідача так як і дитина на яку стягуються аліменти мешкає окремо від батька та відповідачем не надано жодного доказу того, що він допомагає дитині матеріально. Вказує, що суд не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_5 про неодноразові зверненя позивачки до відповідача з проханням матеріальної допомоги дитині.

Просить рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд Львівської області здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Встановлено, що позивачка є матір'ю малолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьком якого є відповідач, що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 виданим 26.03.2008 року Кіровським відділом РАЦС ДМУЮ Дніпропетровської області (а.с.3).

Згідно ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України).

Місцем проживання фізичної особи, згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України, є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України визначається за згодою батьків.

Разом з тим, згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України, яка по відношенню до положень я. 1 ст. 160 СК України є загальною нормою, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

За змістом зазначених норм закону, право на одержання аліментів має той з батьків, з яким дитина проживає постійно, тобто той з батьків, який на відміну від іншого бере участь в утриманні дитини повсякденно.

Як встановлено матеріалами справи дитина - ОСОБА_4 мешкає разом із позивачкою ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача суд першої інстанції врахував розмір доходів відповідача; максимальний розмір відрахувань із заробітку особи при стягненні аліментів, встановлений ч.3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження»; розмір прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років, який згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» станом на момент розгляду справи становив 1777 грн.; наявність у відповідача на утриманні чотирьох осіб, з урахуванням рівності права утриманців на їх матеріальне забезпечення відповідачем, прийшов до висновку про необхідність стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, в розмірі 1/8 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18.04.2017 року.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції.

Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За приписами зазначених правових норм на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими.

Частинами 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

При цьому СК України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов'язує їх виключно зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). З огляду на відсутність імперативної заборони розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилається позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.

За правовою природою аліментні зобов'язання - це періодичні платежі, які платник аліментів зобов'язаний сплачувати щомісячно, з метою утримання дитини.

Як встановлено матеріалами справи відповідач перебуває у зареєстрованому шлюбі з іншою особою та має на утриманні окрім спільної з позивачкою дитини, ще трьох малолітніх дітей - доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 та синів ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 і ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, а також дружину, в зв'язку з її тимчасовою непрацездатністю в період перебування у відпустці по догляду за дитиною. Вказане підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження та про шлюб, наданих відповідачем до заперечень на позовну заяву.

Проте, відповідач має постійне місце роботи та доходу у вигляді заробітної плати, певні накопичення у вигляді готівкових коштів та коштів, розмішених на банківських рахунках, а тому здатний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів зважаючи на стан здоров`я позивачки, те що вона є інвалідом першої групи, вважає за можливе стягувати з відповідача аліменти в більшому розмірі, а саме 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення аліментів за минулий період, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження саме факту ухилення відповідача від сплати аліментів, а також того, що позивачем вживались заходи щодо одержання аліментів від відповідача у спірний період.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріалами справи підтверджено ухилення відповідача від сплати аліментів, а також те, що позивачем вживались заходи щодо одержання аліментів з відповідача у спірний період, не знайшли свого підтвердження.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

Належними та допустимими доказами того, що позивач вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача можуть бути документи, які підтверджують звернення одного з батьків у різні органи, зокрема, у фонд зайнятості щодо розшуку місця роботи одного з батьків, за місцем роботи батька про встановлення дійсного розміру його зарплати, про оголошення розшуку, документи про одержання тимчасової державної допомоги на дитину, копія рішення про визнання батька безвісно відсутнім, копія рішення про визнання батька обмежено дієздатним у зв'язку із зловживанням ним спиртних напоїв.

У матеріалах справи відсутні докази про вжиття позивачем заходів щодо одержання аліментів з відповідача протягом останніх трьох років та ухилення відповідача від їх сплати, а перешкод позивачу для звернення до суду з позовом про стягнення аліментів не було.

Також в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт звернення позивачки до відповідача або до будь-яких державних органів за отриманням аліментів у вказаний період. З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги в тій частині не знайшли свого підтвердження.

Окрім того у частині стягнення аліментів за минули період, суд правильно виходив із того, що відповідач надавав матеріальну допомогу сину, останнім були перераховані грошові кошти на навчання сина.

Виходячи з аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності та у відповідності до вимог ст. 183 СК України; колегія суддів з врахуванням встановлених в ході розгляду обставин справи приходить до висновку про те, що рішення суду слід змінити в частині визначення розміру аліментів та розмір аліментів, який підлягає стягненню слід збільшити з 1/8 до 1/6 частки заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 18 квітня 2017 року (з часу пред'явлення позову) і до досягнення дитиною повноліття.

При цьому дитина сторін буде захищеною та буде отримувати належне утримання від батька, що гарантовано як нормами національного так і норами міжнародного законодавства, які наведено вище.

Також, суд вважає за необхідне роз'яснити сторонам, що відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції та однією із підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 червня 2017 року змінити в частині визначення розміру аліментів.

Стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини - сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 18 квітня 2017 року та до досягненню дитиною повноліття.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 28.09.2018 року.

Головуючий

Судді