Номер провадження: 22-ц/785/5910/18
Номер справи місцевого суду: 509/878/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Погорєлової С.О., Заїкіна А.П.,

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 травня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсним договору суперфіцїї, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2, який неодноразово уточнював та згідно останньої редакції (а.с.135-138) просив:

-визнати житловий будинок за адресою Одеська обл., Овідіопольський район, смт.Таїрове, проспек Морський № 8а загальною площею 219,6 кв.м., житловою площею 79,9 кв.м. спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 і ОСОБА_3;

-визнати земельну ділянку площею 0,05 га за адресою Одеська область, Овідіопольський район, смт.Таїрове, проспект Морський, земельна ділянка № 8а, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 і ОСОБА_3;

-визнати недійсним договір суперфіції від 24.11.2015 року земельної ділянки № 8а проспект Морський смт.Таїрове, Овідіопольського району Одеської області, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2;

-скасувати державну реєстрацію договору суперфіції від 24.11.2015 року земельної ділянки № 8а проспект Морський, смт.Таїрове, Овідіопольського району, Одеської області, індексний номер 26733792 від 03.12.2015 року;

-визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок № 8а проспект Морський, смт.Таїрове Овідіопольського району Одеської області, серія і номер 51642000, виданий 14.01.2016 року Овідіопольським районним управлінням юстиції Одеської області на ім'я ОСОБА_2;

-скасувати державну реєстрацію права власності на ім'я ОСОБА_2 на житловий будинок № 8а проспект Морський, смт.Таїрове Овідіопольського району Одеської області, індексний номер 27812729 від 14.01.2016 року;

-визнати право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою Одеська область, Овідіопольський район, смт.Таїрове проспект Морський № 8а загальною площею 219,6 кв.м., житловою площею 79,9 кв.м. за ОСОБА_5;

- визнати право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,05 га за адресою Одеська область, Овідіопольський район, смт.Таїрове проспект Морський 8а за ОСОБА_5

Позовні вимоги мотивував тим, що 07 квітня 1990 року, між ним, ОСОБА_5, і ОСОБА_5 ОСОБА_6 Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб, актовий запис № 316, який рішенням Київського районного суду м.Одеси від 21.06.2016 було розірвано.

В період шлюбу, 19.04.2013 року ними була придбана земельна ділянка площею 0,05 га за адресою: Одеська область, Овідіопольський р-н, смт.Таїрове, проспект Морський, земельна ділянка 8а, на якій в червні 2013 року вони розпочали будівництво.

Після закінчення в жовтні 2014 року будівництво, вони вселилися в зазначений будинок та несли витрати по комунальних платежах.

Позивач зазначає, що будівництво будинку здійснювалося за спільно зароблені кошти, в тому числі від реалізації майнових прав в незакінченому будівництвом будинку, де він виступав стороною за договором.

Вподальшому, позивач дізнався, що 24.11.2015 року ОСОБА_3 за договором суперфіцію передала земельну ділянку синові ОСОБА_2, який надав недостовірні відомості і зареєстрував житловий будинок № 8А по пр-ту Морський в смт.Таїрове Овідіопольського району Одеської області на праві власності на своє ім'я.

Викладені обставини стали підставою звернення до суду.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 травня 2018 року позов задоволено.

Визнано житловий будинок за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт.Таїрове, проспект Морський, №8а, загальною площею 219,6 кв.м, житловою площею 79,9 кв.м. спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 і ОСОБА_3.

Визнано земельну ділянку площею 0,05 га за адресою Одеська область, Овідіопольський район, смт.Таїрове, проспект Морський, №8а, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 і ОСОБА_3.

Визнано недійсним договір суперфіції від 24.11.2015 року земельної ділянки № 8а по проспекту Морський у смт.Таїрове Овідіопольського району Одеської області, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2.

Скасовано державну реєстрацію договору суперфіції від 24.11.2015 року земельної ділянки №8а по проспекту Морський у смт.Таїрове Овідіопольського району Одеської області, індексний номер 26733792, від 03.12.2015 року.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок № 8а по проспекту Морський у смт.Таїрове Овідіопольського району Одеської області, серія і номер 51642000, видане 14.01.2016 року Овідіопольським районним управленням юстиції Одеської області на імя ОСОБА_2.

Скасовано державну реєстрацію права власності на імя ОСОБА_2 на житловий будинок № 8а по проспекту Морський у смт.Таїрове Овідіопольського району Одеської області, індексний номер 27812729, від 14.01.2016 року.

Визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою Одеська область, Овідіопольський район, смт.Таїрове, проспект Морський, №8а, загальною площею 219,6 кв.м., житловою площею 79,9 кв.м. за ОСОБА_5.

Визнано право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,05 га за адресою Одеська область, Овідіопольський район, смт.Таїрове, проспект Морський, №8а за ОСОБА_5.

Вирішено питання стосовно судових витрат.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, представник ОСОБА_2, ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи позов, визнаючи житловий будинок загальною площею 219,6 кв.м, та земельну ділянку площею 0,05 га. за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт.Таїрове, проспект Морський, №8а, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 і ОСОБА_3, визнаючи недійсним договір суперфіції від 24.11.2015 року земельної ділянки № 8а по проспекту Морський у смт.Таїрове Овідіопольського району Одеської області, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2, скасовуючи державну реєстрацію від 03.12.2015 року договору суперфіції від 24.11.2015 року земельної ділянки №8а по проспекту Морський у смт.Таїрове Овідіопольського району Одеської області, визнаючи недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок № 8а по проспекту Морський у смт.Таїрове Овідіопольського району Одеської області, видане 14.01.2016 року Овідіопольським районним управлінням юстиції Одеської області на імя ОСОБА_2, скасовуючи державну реєстрацію права власності на імя ОСОБА_2 на вказаний житловий будинок, визнаючи право власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 219,6 кв.м. та на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,05 га. за адресою Одеська область, Овідіопольський район, смт.Таїрове, проспект Морський, №8а, за ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка була придбана, а спірний будинок побудований під час спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в зареєстрованом шлюбі за спільні сімейні кошти. Відповідач ОСОБА_3 в особі свого представника не довела належними доказами, що придбала земельну ділянку за власні кошти, а відповідач ОСОБА_2 в особі свого представника відповідно не довів, що після укладання договору суперфіції він за два місяця за власний рахунок збудував житловий будинок площею 219, 6 кв.м. від фундаменту до даху включно.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам та заснований на законодавстві.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:

07 квітня 1990 року, між ним, ОСОБА_5, і ОСОБА_5 ОСОБА_6 Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб, актовий запис № 316.

Рішенням Київського районного суду м Одеси від 21.06.2016 року шлюб розірвано.

Під час розгляду цієї справи судом було встановлено, що сторони не підтримують шлюбні відносини, не мають спільного бюджету, разом не проживають з жовтня 2015 року. Ініціатором розірвання шлюбу був ОСОБА_5 Відповідачка по справі ОСОБА_3 позов визнала і погодилася з тим, що спільного бюджету вони не мають з жовтня 2015 року.

19.04.2013 року між відповідачкою (покупцем) ОСОБА_3 та ОСОБА_7 (продавцем) був укладений договір купівлі-продажу земельній ділянки площею 0,05 га, що знаходиться за адресою: проспект Морський, 8а, смт.Таїрове Овідіопольського району Одеської області, кадастровий номер 512.23755800:01:003:2557.

15.07.2013 року ОСОБА_3 (замовник), реєстраційний № 349/1 було видано відділом містобудування та архітектури Овідіопольської районної державної адміністрацій Одеської області будівельний паспорт на забудову присадибної земельної ділянки за адресою: смт.Таїрове, проспект Морський, №8а, Овідіопольського району Одеської області.

05.06.2013 року були укладені договори про користування електричною енергією, про надання послуг з водопостачання та водовідведення між ОСОБА_3 та ТОВ «Комунсервіс».

Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухомо майно, державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта, ОСОБА_3 по договору суперфіції від 24.11.2015 року передала вказану земельну ділянку на 49 років відповідачу ОСОБА_2

Згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухомо майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта ОСОБА_2, він 14.01.2016 року отримав свідоцтво на права власності на житловий будинок № 8а, проспект Морський у смт.Таїрове Овідіопольського району Одеської області.

Судова колегія виходить з наступного.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не лише фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, слід установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1)час набуття такого майна;

2)кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3)мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначав, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

За загальним правилом застосування презумпції згідно з ст. 60 СК України майно, одержане одним з подружжя як набувачем за договором купівлі-продажу, що укладений під час спільного проживання набувача у зареєстрованому шлюбі, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Той з подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобовязаний довести ті обставини, які її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України - довести, що майно придбавалося за власні кошти, або хоча і за сімейні, проте справжньою метою укладення договору купівлі-продажу були не інтереси сімї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не повязані з сімейними.

Відповідач ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про державну реєстрацію від 20.12.1996 року зареєстрована як фізична особа - субєкт підприємницької діяльності і згідно наданої до органів державної податкової служби України звітності отримала дохід від здійснення підприємницької діяльності за 2012 рік - 630 000 грн.; за 2013 рік - 690 000 грн.; за 2014 рік -385 000 грн.; за 2015 рік - 95 000 грн. (а. с.124-125, 129).

Позивач ОСОБА_5 отримав грошові кошти - 123 000 гри. від продажу квартири АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 26.03.2010 року (а. с.175).

Крім того, ОСОБА_5 отримував дохід від розміщення грошових коштів на депозит у ПАТКБ»Приватбанк» з 02.04.2013 року до 04.07.2013 року в сумі 200 000 грн. та з 11.10.2013 року до 19.11.2013 року в сумі 20 000 грн. (а. с. 177)

Крім того, ОСОБА_5 отримував дохід від розміщення грошових коштів на депозит у ПАТ КБ»Приватбанк» з 07.07.2013 року до 07.09.2013 року в сумі 80 000 грн. під 17% річних (а. с. 178).

26.02.2013року ОСОБА_5М .уклав договір № 6/522-5/4 пайової участі з ТОВ „Кадор у будівництві квартири в будинку по вул. Успенська 39/1. Згідно з додатковою угодою № 1 до договору № 6/522-5/4 від 26.02.2013 року, ОСОБА_5 зі згоди ТОВ «Кадор» відступив свої права за договором ОСОБА_8 При цьому сума, яка була сплачена ОСОБА_5 - 337 901 грн.93 коп., що складає еквівалент 41496 доларів США зараховуються яка оплата з виконання зобовязань за договором новим чаювальником. Розрахунки між чаювальника оформлюються окремою угодою.

Також у 2011 році ОСОБА_5 придбав через торговельну організацію автомобіль марки «Хюндай» 2011 року випуску (а. с. 215-216)..

Оцінючи наведене, судова колегія вбачає, що кожний з подружжя мав фінансові можливості придбати земельну спірну ділянку та будувати спірний будинок.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що ОСОБА_3 не представила будь-яких належних, допустимих та достатніх документальних доказів про те, що вказані обєкти нерухомості були придбані нею за особисті (не сімейні) кошти або за кошти отриманої нею від підприємницької діяльності та виключно для ведення підприємницької діяльності, а не для сім'ї та не в інтересах сім'ї.

Придбана земельна ділянка має цільове призначення - для індивідуального будівництва жилих та господарських будівель. Сам побудований спірний будинок також має призначення - житловий будинок.

ОСОБА_3 не надала доказів, що житловий будинок використовується нею безпосередньо для ведення підприємницької діяльності і зареєстрований в органах Державної фіскальної служби в якості інфраструктури її підприємницької діяльності (складське приміщення, торгове приміщення, база тощо). Також ОСОБА_3 не надано доказів про надання ОСОБА_5 згоди на укладення договору суперфіцію і документів про наявність на час укладення цього договору будівель на спірній земельній ділянці та про процент їх готовності.

Тобто ОСОБА_3 не спростувала право спільної сумісної власності на будинок і земельну ділянку, яке презюмується і не надала доказів, що після припинення спільного проживання з позивачем, передала земельну ділянку ОСОБА_2 за договором суперфіцію з відома та згоди на це ОСОБА_5

В свою чергу ОСОБА_2 (син ОСОБА_5 та ОСОБА_3А.) не надав належних, допустимих та достатніх доказів, що він здійснював будівництво спірного будинку після укладення договору суперфіцію і здійснив це з 03.12.2015 року (дата державної реєстрації) до 16.01.2016 року (дата отримання свідоцтва про право вланості на будинок). Зокрема ОСОБА_2 не надано доказів про фінансову спроможність і наявність фінансових коштів для здійснення такого будівництва, про укладені договори на закупку будівельних та оздоблювальних матеріалів, договори на проведення будівельних та оздоблювальних робіт. Документи на виготовлення і отримання будівельного паспорту для здійснення забудови земельної ділянки.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з остаточним висновком районного суду щодо визнання спірних земельної ділянки та розташованого на ній будинку спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та визнання недійсним договору суперфіцію.

Задовольнивши зазначені позовні вимоги ОСОБА_5, суд набув послідовного та правильного висновку про задоволення вимог про скасування державної реєстрації договору суперфіцію від 24.11.2015 року земельної ділянки №8а по проспекту Морський у смт.Таїрове Овідіопольського району Одеської області, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок № 8а по проспекту Морський у смт.Таїрове Овідіопольського району Одеської області та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на вказаний житловий будинок.

При цьому скасування правовстановлюючих документів здійснено саме в порядку задоволення відповідних вимог, як похідних від задоволення вимог про визнання спірних земельної ділянки та розташованого на ній будинку спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та визнання недійсним договору суперфіцію.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки №8а по проспекту Морський у смт.Таїрове Овідіопольського району Одеської області, суд першої інстанції вірно виходив з рівності часток подружжя у спільній сумісній власності і обґрунтованість заявлених вимог і можливість в порядку поділу спільного майна подружжя визнання права власності на частку і перехід спільної сумісної власності у спільну часткову власність.

Доводи апеляцйної скарги щодо не доведення позивачем що він брав участь у набутті спірного майна своїми коштами або працею, що він мав доходи, в тому числі легальні, і мав поважну причину офіційно не працювати, що він не витрачав кошти всупереч інтересам сім'ї зведені виключно до намагання перевстановити обставини, які вірно встановлені судом та переоцінити докази, яким надано вірну оцінку. При цьому, жодного належного доказу, який би спростовував презумпцію, передбачену ч. 2 ст. 60 СК України щодо набутого у шлюбі майна, як спільної сумісної власності подружжя і таким чином спростував би висновки суду першої інстанції, які засновані на вимогах ч. 2 ст. 60 СК України, апелянт не надав ані під час розгляду справи в суді першої інстанції ані під час розгляду апеляційної скарги судом апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо визнання недійсним договору суперфіцію є неспроможними, оскільки не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, який обґрунтовано виходив з того, що земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя та вірно вважав, що після припинення спільного проживання сторін, відповідач уклала договір суперфіцію з своїм сином без відома та без згоди свого чоловіка, якому в силу закону належить 1/2 частка спірної земельної ділянки.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21.09.2018 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

ОСОБА_9