Номер провадження: 22-ц/785/5670/18
Номер справи місцевого суду: 521/9874/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Півнєва Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» на рішення Малиновського районного суду міста ОСОБА_2 від 07 травня 2018 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

29 червня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою до Експлуатаційного вагонного депо Одеса-Застава1 регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», в якій просила суд поновити ОСОБА_3 на роботі, зобовязати відповідача виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу, та виплатити компенсацію нанесеної моральної шкоди у розмірі 10000 гривень (а.с. 2-4). 07 березня 2018 року, 12 квітня 2018 року, 23 квітня 2018 року позивач подавала до суду уточнені позовні заяви (а.с. 136-138, 157-159, 169-171).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 11 січня 2018 року Експлуатаційне вагонне депо Одеса-Застава1 регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» було вирішено замінити на » ПАТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (а.с. 117).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені частково. Позивачку було поновлено на роботі в «Експлуатаційному вагонному депо ОСОБА_2 1» Виробничого підрозділу служби вагонного господарства регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на посаді секретаря. Було стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 77758,20 грн та моральну шкоду в сумі 1000 грн. В задоволені іншої частини позовних вимог було відмовлено (а.с. 183-189).

Не погоджуючись зі вказаним рішенням 30 травня 2018 року Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» подали до суду апеляційну скаргу. Обґрунтовуючи свою скаргу апелянт зазначив, що оскаржуване рішення є таким, що прийняте без надання належної оцінки доказам, що містяться у матеріалах справи, а також вважає, що суд помилково дійшов до висновку, що ОСОБА_3 була відсутня з поважних причин на роботі 27 квітня 2017. Тому апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (а.с. 200-204).

05.07.2018 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким позивач просила залишити без задоволення апеляційну скаргу.

В судовому засіданні позивач просила залишити без задоволення апеляційну скаргу. Інші учасники в судове засідання не зявились, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Дослідивши матеріали цивільної справи, пояснення позивача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відхиленню в звязку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції погодився з доводами позивача щодо того, що незаконне звільнення призвело до негативних емоцій, стресу, додаткових зусиль в організації життя, повязаних із необхідністю звернення до суду, втрати впевненості в завтрашньому дні, тому, виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості та з урахуванням обставин справи, суд вирішив стягнути в якості компенсації за моральну шкоду з відповідача у розмірі 1000 грн. Суд враховує, те що відповідач за весь період розгляду справи не надав суду безспірних доказів того, що позивач була відсутня на своєму робочому місці 27.04.2017 року без поважних причин, а тому суд зазначив, що таке звільнення позивача з посади є незаконним. В звязку з наведеним суд вирішив задовольнити позовні вимоги в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В задоволенні іншої частини позовних вимог суд відмовив за недоведеністю.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити таке.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 06.09.1989 року була прийнята на посаду бухгалтера на час декретної відпустки та відпустки, у звязку з пологами, наказ № 726 від 06.09.1989 року. Згідно наказу №377 від 16.05.1990р. позивач переведена секретарем-друкаркою вагонного депо, про що мається запис в трудовій книжці позивача а також підтверджується копіями наказів, та що не заперечувалось сторонами протягом судового розгляду справи (а.с.7-8, 36,38).

Відповідно до рапорту головного інженера ОСОБА_4 від 27.04.2017 року, приблизно об 11.30 год. ОСОБА_5 поставила його до відома, а не відпросилася та не написала заяву про відпустку без збереження заробітної плати, що в 13.00 год. вона залишить робоче місце і до кінця робочого дня її не буде, на що він їй відповів, щоб вона написала заяву про надання їй відпустки. ОСОБА_3 відповіла, що така заява вже написана і лежить в папці на підпис начальнику. Зайшовши до кабінету начальника, він побачив в папці на підпис заяву ОСОБА_3, однак на ній не було резолюції начальника депо. Після цього він сказав їй, що не має повноважень відпускати секретаря з робочого місця та на цьому розмова закінчилася. Приблизно о 14.30 год. того ж дня, прийшовши на робоче місце він побачив закриті двері та відсутність ОСОБА_3 на своєму робочому місці, якої не було до 17.00 год. (а.с. 68).

27.04.2017 року було складено акт про відсутність ОСОБА_3 на робочому місці з 13.00 год. до 17.00 год., який підписано ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с.44).

28.04.2017 року відбулася оперативна нарада при начальнику експлуатаційного вагонного депо Одеса-Застава 1 щодо розгляду випадку відсутності на робочому місці більше 3-х годин 27.04.2017 року ОСОБА_3 На вказану нараду була запрошена позивачка, яка дала особисті пояснення. Вказаним протоколом оперативної наради було постановлено помічнику начальника депо з кадрових питань ОСОБА_6 підготувати подання та відповідні матеріали на профспілковий комітет експлуатаційного вагонного депо Одеса-Застава 1 щодо порушення трудової дисципліни (за прогул) секретарем Кирмизи О.О. (а.с.46).

Окрім того, відповідно до копії пояснювальної записки ОСОБА_3 від 28.04.2017 року, у звязку з вимогами головного інженера по заповненню Е-декларацій необхідна була наявність підтверджуючих документів для її заповнення, строк до 28.04.2017 року, тому ОСОБА_3 завчасно поставила до відома першого керівника 26.04.2017 року про її відсутність за свій рахунок. 27.04.2017 року позивач попередньо погодила з головним інженером ОСОБА_4, що вона їде за документами для оформлення декларації та вранці 28.04.2017 року буде її заповнювати. Останній її запитав чи написала вона заяву, після чого вони зайшли до кабінету начальника депо і переконавшись що заява є, він дозволив їй бути відсутньою 27.04.2017 року з 13.00 до 17.00. 28.04.2017 року позивач разом з табельщиком ОСОБА_10 заповняла Е-декларацію (а.с.47). В матеріалах справи міститься копія заяви позивача від 26.04.2017 року, якою вона просила відпустити її 27.04.2017р. з 13.00 до 17.00 за власний рахунок (а.с.48)

04.05.2017 року відбулося засідання профспілкового комітету вагонного депо Одеса-Застава 1, на якому було постановлено рішення про надання згоди адміністрації депо на звільнення секретаря Кирмизи О.О. по п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважної причини 27.04.2017 року з 13.00 год. до 17.00 год., про що свідчить виписка з протоколу від 04.05.2017 року №15 (а.с.45)

30.05.2017 року відповідно до наказу начальника депо ОСОБА_11 №189/ОС ОСОБА_3 звільнено з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України у звязку з відсутністю на робочому місці 27.04.2017 року без поважних причин більше 3-х годин з 13.00 год. до 17.00 год. Позивач ознайомилася з вказаним наказом 30.05.2017 року та не погодилась з ним, про що зробила відповідну відмітку (а.с. 37,43)

Апеляційний суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи міститься копія довідки, з якої вбачається, що 27.04.2017 року ОСОБА_3 постановлено діагноз гіпертонічний криз та призначено амбулаторне лікування (а.с.49). 27.06.2017 року Експлуатаційне вагонне депо Одеса-Застава 1 направили запит до КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №10» про надання підтверджуючої або спростовуючої інформації щодо вказаної довідки. 03.07.2017 року у відповідь був надісланий лист за №363, яким було повідомлено, що зазначена довідка не видавалася та в книзі реєстрації не реєструвалася (а.с.50-51).

Відповідно до довідки КУ «ЦПМСД №3» від 27.04.2017 року, виданої ОСОБА_12 (мати позивача), вона відвідала сімейного лікаря, встановлено діагноз - гіпертонічна хвороба, призначено амбулаторне лікування (а.с. 52). З відповіді на запит відповідача лікар КУ ЦПМСД №3 ОСОБА_13 30.05.2017 року вбачається, що ОСОБА_12 в листку самозапису 27.04.2017 року не значиться, в супроводі родичів 27.04.2017 року хворих на прийомі не було (а.с.53).

Згідно з листом Департаменту охорони здоровя Одеської обласної державної адміністрації від 07.10.2017 року, наказом Департаменту охорони здоровя Облдержадміністрації була створена комісія з приводу звернення ОСОБА_3, за результатами роботи якої було встановлено: згідно записів у медичній документації вона 27.04.2017 року звернулася за медичною допомогою до лікаря КУ «ЦПМСП №10» та отримала медичну допомогу в повному обсязі. Вона була оглянута лікарем, зроблено ЕКГ та визнана у стані гіпертонічного неускладненого кризу. Їй була надана відповідна невідкладна допомога. По записам медичної документації її стан поліпшився. За результатами звернення до вищезазначеного лікувального закладу їй була видана довідка. Згідно чинного законодавства України видана їй 27.04.2017р. довідка буде замінена на листок непрацездатності в КУ «ЦПМСД №10» (а.с.97).

Відповідно до листа КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №10» від 16.10.2017 року №562, адресованого ОП служби вагонного господарства «Експлуатаційне вагонне депо Одеса-Застава 1» ОСОБА_3 видавалася довідка № 581 від 27.04.2017 року в КУ «ЦПМСП №10» з приводу амбулаторного звернення, про що свідчить запис в журналі реєстрації амбулаторних хворих сімейного лікаря. Вказаним листом просять вважати помилковою відповідь від 03.07.2017 року за № 363 (а.с. 98). А згідно з копією Журналу реєстрації амбулаторних хворих за 2017 рік, в ньому міститься запис про реєстрацію ОСОБА_3 в журналі за 27.04.2017 року (а.с.152-154).

Окремо суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи міститься лист Департаменту охорони здоровя Одеської обласної державної адміністрації від 21.09.2017 року, в якому повідомляється, що діагноз «гіпертонічний криз по ішемічному типу» є ускладненням перебігу гіпертонічної хвороби та може бути підставою для отримання пацієнтом листка непрацездатності при наявності ознак непрацездатності, підтвердженими обєктивним оглядом та клініко-інструментальними обстеженнями відповідно до пункту 2.1 частини 2 наказу Міністерства охорони здоровя України від 13.11.2001 року «Про затвердження Інструкції про порядок видачі документів, що посвідчують тимчасову непрацездатність громадян» (а.с.83).

Крім того колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи, крім іншого, містяться, довідка завідуючої здравпунктом вагонного депо ОСОБА_3 дійсно зверталася в здравпункт за отриманням медичної допомоги з діагнозом гіпертонічний криз (а.с.11); копія протоколу оперативної наради при начальнику вагонного депо Одеса-Застава 1 від 29.10.2013 року про попередження ОСОБА_3 за допущення випадків її відсутності на робочому місці та копії актів від 20.12.2016 року, 21.12.2016 року, 22.12.2016 року, 26.12.2016 року, 27.12.2016 року, 28.12.2016 року, та 29.12.2016 року про відсутність позивача на робочому місці (а.с.69-77); накази виробничого підрозділу служби вагонного господарства «Експлуатаційне вагонне депо Одеса-Застава 1» від 30.01.2017 року, 14.03.2017 року, 04.04.2017 року, та 25.04.2017 року позивачу було оголошено догани: за неналежне виконання своїх посадових обовязків щодо дотримання правил ділового етикету у взаєминах з іншими працівниками депо, неякісне ведення діловодства, несвоєчасну реєстрацію телеграм та вручення їх виконавцям, порушення систематизації відповідно до прийнятого порядку та передачі після розгляду начальником депо конкретним виконавцям для використання в роботі, систематичного направлення працівників депо у відрядження без посвідчення (а.с.78-82).

Отже, з аналізу вище наведеного в сукупності вбачається, що ОСОБА_3 зверталася за отриманням медичної допомоги 27.04.2017 року та їй була надана довідка № 581.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Стаття 43 КЗпП України встановлює, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

За положеннями статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно зі ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Стаття 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Крім того, колегія суддів зазначає, що Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», а саме в п. 24 розяснив, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

За встановлених обставин справи, враховуючи вище наведені положення діючого національного законодавства, оскільки позивачем на підтвердження своїх позовних вимог у встановленому законом порядку було надано відповідний перелік доказів, які доводять його вимоги, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо поновлення на роботі позивача.

Щодо доводів апеляційної скарги в контексті встановлених обставин справи колегія суддів звертає увагу на те, що стаття 15 ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до положень ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Крім того, стаття 2 визначає основні засади (принципи) цивільного судочинства, серед яких змагальність сторін, диспозитивність, розумність строків розгляду справи судом, розумність строків розгляду справи судом. Стаття 11 ЦПК встановлює, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків. Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Апелянт в своїй скарзі посилається на те, що на момент засідання профспілкового комітету та звільнення позивача вона визнала той факт, що документів, які б підтверджували, що вона була відсутня на робочому місці з поважних причин у неї були відсутні, а тому, як зазначив апелянт, не можливо стверджувати, що звільнення ОСОБА_3 було незаконним. Разом з тим, враховуючи вище зазначене, колегія суддів відхиляє доводи апелянта, оскільки ОСОБА_3, вважавши, що її права порушено, у встановленому законом порядку скористалася наданим їй законодавством правом та звернулася до суду з відповідним позовом. При тому в процесі розгляду справи позивач надала суду достатньо доказів в якості обґрунтування своїх позовних вимог. За таких обставин, відсутність на момент звільнення відповідних доказів, однак, фактична їх наявність не може бути підставою для відмови в позові, оскільки питання щодо звільнення могло бути відкладено до надання позивачем необхідних доказів, які б підтверджували поважність причин відсутності на робочому місці, що також не позбавляє особу на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права та доведення порушення такого права іншою особою в судовому порядку. Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що медична документація, яка підтверджує поважність відсутності на роботі позивача, відповідачем не спростована. При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо того, що оголошення позивачу доган та складення актів про порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку за різні дати не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки позивач була звільнена за відсутність на своєму робочому місці саме 27.04.2017 року з 13.00 год. до 17.00 год., а не за відсутність на роботі в інші дати. Також апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо розрахунку втраченого заробітку за вимушений прогул, а також стягнення моральної шкоди, одночасно враховуючи те, що в цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось, відповідні доводи апелянтом не наводились, а оскільки колегія суддів прийшла до висновку про правильність висновку суду щодо поновлення позивача на роботі, то рішення суду першої інстанції в цій частині також залишається без змін.

Одночасно колегія суддів зазначає, що посилання сторони позивача як в суді першої інстанції, так і в судів апеляційної інстанції щодо тілесних ушкоджень з боку керівників відповідача можуть бути вирішені в рамках іншого провадження та не впливають на вирішення спору по суті в рамках даної справи.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Одеської області,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду міста ОСОБА_13 від 07 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова Апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_14

ОСОБА_15

ОСОБА_16

Повний текст постанови виготовлено 24 вересня 2018 року.

Суддя апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк

13.09.2018 року м. Одеса