Справа № 462/3690/17 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/783/1694/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_2, її представника - ОСОБА_3,

представника Львівської міської ради - Поповича Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської міської ради на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівської міської ради, ЛКП «Скнилівок», третя особа ОСОБА_5, про визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Львівської міської ради, ЛКП «Скнилівок», третя особа ОСОБА_5, в якому зазначила, що вона у 1987 році отримала ордер для свого проживання та проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_6 на кімнату АДРЕСА_1, який на той час був гуртожитком. В кімнаті проживала разом зі своєю дочкою, яка вийшла заміж в 1991 році та в 1992 році народила сина ОСОБА_5. В 1992році вона отримала для проживання окрему кімнату на іншому поверсі і залишила першу кімнату дочці із сином. На письмову заяву власник будівлі- ТБО «Львівбуд» дозволив здійснити переобладнання житлового приміщення з метою покращення житлових умов й створити за свій рахунок та власними силами окремий санвузол, кухню, приєднавши частину площі приміщень спільного користування і встановити відокремлюючи стінку. Оскільки дочка сама виховувала сина, то вона фактично проживала разом з нею, вела спільно господарство. До 1997р. за спільні кошти та за письмовим дозволом власника будівлі було переобладнано кімнату гуртожитку в однокімнатну квартиру загальною площею 27,2м.кв.і відповідно до Свідоцтва про право власності на квартиру від 12.09.1997р., виданого ДП ЖКК ТБ «Львівбуд», цю однокімнатну квартиру було приватизовано на дочку ОСОБА_6 та малолітнього онука ОСОБА_5 Користуючись раніше наданим дозволом, позивачка за власні кошти продовжила проводити реконструкцію квартири і станом на сьогодні це є двокімнатна квартира, площею 36,8 кв.м, у т.ч. житлової площі 18,4 кв.м, та допоміжної площі, куди входить кухня, санвузол, коридор. Фактично збільшення однокімнатної квартири з 27,2 кв.м до 36,8 кв.м вона виконала за власні кошти. Ухвалою Львівської міської ради від 14.12.2006р. № 453 територіальна громада прийняла у власність відомчі житлові будинки, одним з яких був будинок АДРЕСА_1. 28.05.2016 року дочка ОСОБА_6 померла. Її син ОСОБА_5 як співвласник однокімнатної квартири, не виконує обов'язків власника, не несе витрат на її утримання і усі комунальні рахунки сплачує позивач. Вважає, що вона має право на збільшену частку в праві власності за рахунок визнання її права власності на виконану за її рахунок реконструкцію та добудову квартири, врахувати довідку КП БТІ № 1/17480 від 10.12.2015 р., відповідно до якої станом на грудень 2015р. квартира складається з 2 житлових кімнат та кухні з урахуванням площі приміщення спільного користування загальною площею 36,8 кв.м, житловою площею18,4 кв.м, загальна площа збільшилась з 27,2 кв.м до 36,8 кв.м, житлова площа збільшилась з 12,8 кв.м до 18,4 кв.м за рахунок самовільного приєднання площі приміщень загального користування. Просила суд визнати за нею право власності на 9,2 кв.м самовільно приєднаної площі загального користування, за рахунок яких покращено житлові умови квартири і створено приміщення житлове площею 5 кв.м, позначене на плані БТІ як «-3» та кухня 4,2 кв.м позначене на плані БТІ як «-2» у квартирі АДРЕСА_1.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25 квітня 2018 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 9,2 м.кв. самовільно приєднаної площі загального користування, за рахунок яких покращено житлові умови квартири і створено приміщення житлове площею 5 м.кв., позначене на плані БТІ як «-3» та кухні, площею 4,2 м.кв., позначене на плані БТІ як «-2» у квартирі АДРЕСА_1.

Рішення суду оскаржила Львівська міська рада.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_2 не зверталася до відповідних органів стосовно узаконення самочинно реконструйованої квартири. Вказує, що районний суд не звернув уваги на те, що законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке не було зареєстроване раніше у встановленому законом порядку. Також посилається на те, що ОСОБА_2 є власником лише частини квартири АДРЕСА_1, іншим співвласником цієї квартири є ОСОБА_5 Також вказує, що суд не дослідив чи самовільна прибудова може бути окремим об'єктом права власності і бути виділеною в натурі. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд Львівської області здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі. Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник Львівської міської ради Попович Я.Д. апеляційну скаргу підтримав, покликаючись на доводи, викладені у скарзі. ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду залишити без змін, пояснили, що позивачка за свої особисті кошти провела реконструкцію квартири, поліпшила житлові умови.

Інші учасники судового процесу в судове засідання не з»явилися, про причини неявки суд не повідомили, були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не повністю відповідає.

Судом установлено, що позивачці 16 березня 1987 року Трестом «Львівпромбуд» був наданий ордер НОМЕР_1 на склад сім'ї з 2 осіб на право заселення 1 кімнати , кухні загальною площею 12 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 на підставі розпорядження Львівського міськвиконкому №142 від 18.04.1986 року.

Як убачається з свідоцтва про право власності на квартиру від 12.09.1997 року, виданого згідно з розпорядженням органу приватизації Державного підприємства ЖКК ТБО за №520 від 23.07.1997 року, зазначена квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6, ОСОБА_5, загальна площа квартири становить 27,20 кв.м (а.с.7).

Відповідно до технічного паспорта квартири, складеного 11.08.1997 року, квартира складається з 1 кімнати, загальна площа квартири 27,2 кв.м (а.с.9).

Ухвалою Львівської міської ради № 453 від 14.12.2006 року будинок АДРЕСА_1 прийнято у власність територіальної громади.

Судом також установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, спадкоємцями її майна - 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_5

Як убачається з довідки, виданої ОКП «Бюро технічної інвентаризаціїї та експертної оцінки» від 10.12.2015 року квартира АДРЕСА_1 складається з двох житлових кімнат та кухні з урахуванням площі приміщень спільного користування загальною площею 36,8 кв.м, житловою площею 18,4 кв.м. Загальна площа квартири збільшилась з 27.2 кв.м до 36, 8 кв.м , житлова з 12,8 кв.м до 18,4 кв.м за рахунок самовільного приєднання площі приміщень загального користування (а.с.11).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та визнаючи за нею право власності на 9,2 кв.м самовільно приєднаної площі загального користування, за рахунок яких покращено житлові умови квартири АДРЕСА_1 і створено приміщення житловою площею 5 кв.м та кухні, площею 4,2 кв.м, суд керувався ст. 392 ЦК України.

Проте повістю з такими висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, на яку посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності.

Таким чином, звернутися з позовом про захист права власності шляхом його визнання має саме власник цього майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, і це право повинно підтверджуватися відповідними правовстановлюючими документами, на підставі яких у встановлених законом випадках здійснюється реєстрація права власності.

Тому право позивача не підлягає захисту у порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України.

Відповідно до ч.1. ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною 1 ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Виходячи зі змісту ч.1, ч.2 ст. 331 ЦК України, ч.1 ст. 182 ЦК України право власності на новостворене майно виникає в особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності.

Проте відповідні документи щодо прийняття в експлуатацію добудови до квартири та державної реєстрації суду не надано. Судом установлено, що питання про прийняття в експлуатацію об'єкта не було предметом розгляду компетентного державного органу.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов, районний суд не звернув уваги на вищенаведене, визнав за позивачкою право власності на самовільно добудовані приміщення, які не прийнято в експлуатацію.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції неправильно застосував норми ст.392 ЦК України до спірних правовідносин та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на 9,2 кв.м самовільно приєднаної до квартири площі загального користування, що призвело до ухвалення незаконного рішення, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Львівської міської ради задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 квітня 2018 року скасувати, ухвалити нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Львівської міської ради, ЛКП «Скнилівок», третя особа ОСОБА_5, про визнання права власності - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 27.09.2018р.

Головуючий

Судді: