АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження в апеляційній інстанції №22-ц/796/4772/2018
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів:

судді - доповідача: Білич І.М.

суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В

при секретарі: Довогопола А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 на заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 лютого 2016 року ухваленого під головуванням судді Святошинського районного суду м. Києва Ул'яновської О.В.

по цивільній справі № 759/12849/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № ВЬаЖГА00063466 від 17.08.2011 року в сумі 53 825, 51 гривень та судових витрат по справі, посилаючись на не вчасне повернення відповідачем кредитних коштів, внаслідок чого виникла заборгованість.

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 09 лютого 2016 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 53825,51 гривни, та в дохід держави судовий збір в розмірі 3654 гривни.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 13 березня 2018 року заяву подану представником відповідача ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 лютого 2016 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду представником відповідача подано апеляційну скаргу. Де ставилося питання про його скасування та ухвалення нового, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

З посиланням на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст. 266, 258, 551, 253 ЦК України, ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ « Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону № 2147 - VIII від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно - територіальної одиниці ( відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року 1402 - VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147 -У111 від 03 жовтня 2017 року.

Представник позивача та відповідача у судове засідання не з'явились, причини неявки суду не повідомили.

Згідно п.10 ч.3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства зокрема є розумність строків розгляду справи судом.

Відповідно до ст.371 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Таким чином, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, що не з'явилися в силу вимог ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки відповідач порушив взяті за кредитним договором зобов'язання щодо своєчасного повернення суми кредиту, процентів та комісії за управління кредитом, що призвело до утворення заборгованості. А відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Оскільки відповідач свої зобов'язання по поверненню кредиту не виконала, суд вважав за необхідним стягнути з неї суму заборгованості.

Колегія суддів частково не погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Так, судом при розгляді справи було встановлено, що 17.08.2011 року між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_1 укладено договір банківського обслуговування № ВLаЖГА00063466 за умовами якого позивач надав відповідачеві кредит на поточні потреби в розмірі 11000 ,00 гривень із терміном повернення кредиту до 17.08.2014 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 15,00 % річних (а.с.4-10).

Згідно із п. 2.5.2. договору позичальник зобов'язався не пізніше дати, встановленої в графіку, поповнювати рахунок банку, вказаний у п.6 Спеціальної частини договору, у валюті кредиту шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуванням, у сумах не менших за суми платежів, встановлені в графіку, а також в сумах комісії за управління кредитом (а.с.6).

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається.

У зв'язку з неналежним виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 10.08.2015 року становить 53825,51 грн., та складається з: прострочена заборгованість по тілу кредиту - 7287,95 грн.; прострочені проценти за користування кредитом - 2320,49 грн.; прострочена комісія за управління кредитом - 3604,91 грн.; пеня - 40612,16 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим банком. (а.с.17-18)

Апеляційна скарга містить доводи лише щодо необґрунтованості рішення суду в частині стягнення комісії за управління кредитом, незастосування спеціальної позовної давності до вимог про стягнення пені та ч.3 ст.551 ЦК України.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду в частині стягнення простроченої заборгованості по тілу кредиту та процентах, тому суд апеляційної інстанції, діючи у відповідності до ч.1 ст. 367 ЦПК України, переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Скаржник вказує, що розглядаючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача комісії за управління кредитом в сумі 3604,91 гривень, яка розрахована позивачем відповідно до пункту 4 спеціальної частини договору, судом першої інстанції не було враховано, що банк надав позичальнику кредит на поточні потреби, тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1,3 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Оскільки відповідно до умов договору банківського обслуговування № ВLаЖГА00063466 від 17 серпня 2011 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на поточні потреби, тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Частиною 1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Проаналізувавши норму статті 18 Закону № 1023-ХІІ, слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Встановивши в кредитному договорі комісії за управління кредитом, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу.

Наведене свідчить про несправедливість умов договору (порушують принцип добросовісності; призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; завдають шкоди споживачеві).

Судом першої інстанції не враховано, що пункти договору, якими встановлено сплату комісії за управління кредитом є нікчемними, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь простроченої комісії за управління кредитом у розмірі 3604,91 гривень не підлягали задоволенню, а рішення в даній частині підлягає скасуванню.

Також колегія суддів не погоджується з рішенням суду в частині задоволення вимоги про стягнення пені в повному обсязі та вважає обґрунтованими посилання відповідача на пропуск строку позовної давності щодо стягнення пені з огляду на наступне.

Як установлено судом, пунктом 4.3 договору передбачено, що у випадку прострочення позичальником сплати або сплати не в повному обсязі чергового платежу за графіком, банк має право вимагати від позичальника додатково сплати банку пені, що розраховується від суми невиконаних боргових зобов'язань, строк виконання яких настав і які не були виконані на день прострочення виконання. Ставка, яка застосовується для обчислення пені, зазначена в п.9 спеціальної частини договору, а саме 0,50%. Банк може використати право на застосування пені починаючи з наступного дня рахуючи з дати порушення позичальником терміну виконання свого грошового зобов'язання передбаченого договором, а якщо така дата порушення припадає на вихідний святковий або неробочий день, то рахуючи з першого робочого дня, що слідує за таким днем, та передує даті повного виконання всіх прострочених грошових зобов'язань.

Відповідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 2 ст. 258 ЦК України визначено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з даним позовом 14.08.2015 року (а.с.28) та просив стягнути пеню, яка згідно розрахунку заборгованості нарахована за період з 18.05.2012 року по 10.08.2015 року, тоді як мав би заявити вимогу про стягнення пені за період з 14.08.2014 року по 14.08.2015 року.

У силу ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи те, що банк в суді першої інстанції вимоги не уточнював, тому підлягає стягненню пеня в межах одного року до дня пред'явлення позову за період з 14.08.2014 року по 10.08.2015 року.

У свою чергу, колегія суддів вважає також обґрунтованими посилання відповідача на незастосування положень ч. 3 ст. 551 ЦК України, якою передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому питання зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків.

Конституційний суд України у пункті 3 Рішення N 7-рп/2013 у справі N 1-12/2013, аналізуючи правовідносини зі сплати пені, що виникають між фізичними особами - споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування, дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов'язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов'язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов'язань позичальниками - фізичними особами.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частини перша, третя статті 549 ЦК України).

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що за змістом частини третьої статті 551 ЦК України під розміром збитків слід розуміти суму, на яку нараховано неустойку, а не будь-яку іншу суму збитків.

З розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість, розмір якої не оскаржується, складається з простроченої заборгованості по тілу кредиту в сумі 7287,95 грн. та прострочених процентів за користування кредитом в сумі 2320,49 грн., тобто загальна заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 9608,44 гривень, в той час, як пеня за період з 14.08.2014 року по 10.08.2015 року становить 40514,95 грн., тобто в понад чотири рази перевищує заборгованість по тілу та процентах.

Враховуючи те, що розмір неустойки перевищує значно перевищує розмір загальної заборгованості, тому застосуванню підлягає правило, передбачене ч.3 ст.551 ЦК України, та колегія суддів вважає, що розмір пені підлягає зменшенню з 40514,95 грн. до 9608,44 грн., тобто до суми заборгованості по тілу та процентах.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду як таке, що постановлено з порушенням норм матеріального права підлягає скасуванню з постановленням нового за правилами ст. 376 ЦПК України про часткове задоволення вимог позивача з зазначених вище підстав, а саме про стягнення заборгованості по тілу кредиту в сумі 7287,95 грн., простроченої заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі 2320,49 грн. та пені в сумі 9608,44 грн., а всього 19216,88 грн.

У задоволенні решти вимог слід відмовити з огляду на їх незаконність та необґрунтованість.

Крім того, відповідно частин 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 258, 551 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 367, 369, 374, 376, 381-383, 384, 387 ЦПК України, п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ &qu ;Про судоустрій і статус суддів&qual;, п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, ч.6 ст.147 Закону України « Про судоустрій і статус суддів&q?ив;, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 лютого 2016 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський АкціонернийБанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, інн. НОМЕР_1, НОМЕР_2 виданий Харківським РУ ГУ МВС України в м.Києві, 21.10.1997 року, адреса реєстрації АДРЕСА_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (, м.Київ, вул. Дегтярівська, 27-т) заборгованість за кредитним договором № ВLaЖГА00063466 від 17 серпня 2011 року в розмірі 19216,88 грн., яка складається з простроченої заборгованості по тілу кредиту в сумі 7287,95 гривень, простроченої заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі 2320,49 гривень та пені в сумі 9608,44 грн.

У задоволенні інших вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, інн. НОМЕР_1, НОМЕР_2 виданий Харківським РУ ГУ МВС України в м.Києві, 21.10.1997 року, адреса реєстрації АДРЕСА_1) на користь держави судовий збір в розмірі 484,43 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2018 року.

Суддя - доповідач:

Судді: