Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 344/13079/15-ц

провадження № 61-24381св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра»,

відповідачі: ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, у складі судді Татарінової О. А., від 01 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області, у складі колегії суддів: Васильковського В. М., Девляшевського В. А., Ясеновенко Л. В., від 12 січня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2015 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» (далі - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра») звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву мотивовано тим, що 23 березня 2006 року між відкритим акціонерний товариством комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», було укладено кредитний договір № 141/2006, за умовами якого банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 45 000, 00 доларів США. На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 23 березня 2006 року між банком, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено окремі договори поруки. 29 листопада 2012 року між банком та позичальником було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № 141/2006 та змінено валюту кредиту долар на гривню та складено ануїтетний графік погашення у національній валюті. Внаслідок неналежного виконання позичальником умов кредитного договору виникла кредитна заборгованість у розмірі 197 147, 45 грн, яку позивач просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 01 грудня 2016 року задоволено позовні вимоги уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра». Стягнуто солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 141/2006 від 23 березня 2006 року у розмірі 197 147, 45 грн. Стягнуто солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 141/2006 від 23 березня 2006 року у розмірі 197 147, 45 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щоборжник, отримавши від банку кошти у кредит, не виконував належним чином взяті за кредитним договором зобов'язання, що призвело до утворення заборгованості. Враховуючи те, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, останній має нести цивільно-правову відповідальність, а поручителі повинні нести цивільно-правову відповідальність за порушення боржником взятих на себе зобов'язань.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра». Місцевий суд правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору.

У лютому 2017 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 подано касаційні скарги на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 січня 2017 року.

У касаційних скаргах ОСОБА_5 та ОСОБА_3 просять рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 січня 2017 року скасувати, а справу передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційних скарг обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи, при вирішенні спору по суті не врахували наявність підстав для застосування положень частини четвертої статті 559 ЦК України. Крім того, заявники не погоджуються із розміром нарахованої заборгованості.

13 березня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданими касаційними скаргами.

Заперечень (відзиву) на касаційну скаргу не надходило.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу за позовом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

07 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

15 травня 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що 23 березня 2006 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 141/2006, згідно умов якого позичальник отримав 45 000, 00 доларів США, зі сплатою 10 % річних за користування кредитом, кінцевий термін повернення кредиту - 20 березня 2026 року (пункти 1.3, 3.3.4).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 141/2006, 23 березня 2006 між банком, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено окремі договори поруки, відповідно до пункту 1.1 яких поручитель зобов'язується в разі невиконання та/або порушення боржником своїх зобов'язань перед кредитором погасити заборгованість по кредитному договору, нараховані проценти та інші платежі передбачені кредитним договором. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж об'ємі, що і позичальник.

29 листопада 2012 між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № 141/2006 та змінено валюту зобов'язання долар на гривню. Сторони домовилися внести зміни і доповнення до кредитного договору та визначили суму непогашеного кредиту у розмірі 171 049, 48 грн. На період з 29 листопада 2012 року до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором для розрахунку процентів за користування кредитом встановлена процентна ставка у розмірі UIRD - фіксований процент (0,27 %), та складено графік платежів у новій редакції.

29 листопада 2012 між ПАТ КБ «Надра», ОСОБА_5 а також з ОСОБА_4 було укладено додаткові договори № 1 до договорів поруки від 23 березня 2006 року, відповідно до умов яких сторони домовилися внести зміни до договору поруки від 23 березня 2006 року щодо виконання ОСОБА_3 зобов'язання з повернення кредиту у розмірі 171 049, 48 грн у строк не пізніше 23 березня 2026 року.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором № 141/2006 від 23 березня 2006 року, заборгованість станом на 20 серпня 2015 складає 197 147, 45 грн, у тому числі: 20 633, 69 грн - прострочені проценти за користування кредитними коштами, 158 223, 56 грн - тіло кредиту, 18 290, 20 грн - пеня.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (2004 року), частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до положень статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку про задоволення позовних вимог банку, оскільки боржник, отримавши від банку кошти у кредит, свої зобов'язання по поверненню кредиту і сплаті процентів за користування грошима належним чином не виконав.

З урахуванням вищенаведених обставин, судами правильно застосовано при вирішенні даного спору норми матеріального права, зокрема статті 526 ЦК України, у відповідності до вимог якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку про відсутність правових підстав для застосування положень частини четвертої статті 559 ЦК України, встановивши, що укладеними 29 листопада 2012 року з поручителями додатковими договорами сторони дійшли згоди внести зміни до договорів поруки від 23 березня 2006 року щодо сплати ОСОБА_3 кредиту у розмірі 171 049, 48 грн у строк не пізніше 23 березня 2026 року. Тому на час звернення позивача до суду строк чинності поруки не міг закінчитись.

Розрахунки банку (зокрема пені у сумі 18 920,20 грн) відповідачами не спростовані, доказів погашення суми боргу відповідачі не надали.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги статті 212 ЦПК України, 2004 року, щодо оцінки доказів і статті 213 ЦПК України, 2004 року, щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Апеляційний суд відповідно до вимог статті 303 ЦПК України, 2004 року, перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк