Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 760/21067/16-ц

провадження № 61-16978св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Міністерство оборони України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 23 січня 2017 року в складі судді Шереметьєвої Л. А. та ухвалу Апеляційного судуміста Києва від 21 березня 2017 року в складі колегії суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 проходив військову службу на території Демократичної республіки Афганістан у період з 25 травня 1980 року до 26 червня 1980 року, загальний стаж військової служби - з серпня 1967 року до 16 травня 1991 року. У результаті проходження військової служби отримав ряд захворювань. Згідно з витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причин зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв Міністерства оборони України від 09 квітня 2012 року захворювання позивача пов'язані з виконанням ним обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. У зв'язку з вищевказаним захворюваннями ОСОБА_2 неодноразово проходив лікування в амбулаторних умовах та стаціонару в різних лікувальних установах. Після лікування його стан не покращився. У зв'язку із погіршенням стану здоров'я позивач позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, у нього постійно виникають головні болі та неврози, він постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, вся пенсія, яку він отримує як інвалід другої групи, витрачається на придбання ліків та оздоровлення, постійні медичні огляди, лікування.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 23 січня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_2 20 000 грн у відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позову відмовлено. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь держави 551,20 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наявні підстави для відшкодування позивачу завданої моральної шкоди, оскільки факт захворювання, одержаного внаслідок проходження військової служби, та його наслідки, зокрема інвалідність, завдали позивачу втрат немайнового характеру у вигляді психологічного дискомфорту та страждань.

Суд дійшов висновку, що обов'язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України, як уповноважений державний орган.

Ухвалою Апеляційного судуміста Києва від 21 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди. Врахувавши тяжкість вимушених змін у житті позивача, суд правильно визначив розмір моральної шкоди і стягнув її з Міністерства оборони України. Обов'язок держави відшкодувати завдану позивачу моральну шкоду покладається саме на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Міністерство оборони України, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що поза увагою судів попередніх інстанцій залишилося те, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача, а також наявності причинно-наслідкового зв'язку між такими діями та завданою шкодою. Крім того, Міністерство оборони України вважає, що держава Україна не повинна відповідати за спричинення моральної шкоди позивачу під час проходження військової служби у Демократичній Республіці Афганістан, у зв'язку з тим, що Україна не є правонаступником армії Радянського Союзу, а Міністерство оборони України не є правонаступником Міністерства оборони СРСР. Суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та не врахували, що військова служба пов'язана із захистом Вітчизни, а тому військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та грошові компенсації.

У травні 2017 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що позивач проходив військову службу на території Демократичної Республіки Афганістан, внаслідок чого отримав ряд захворювань. Позивачу встановлена друга група інвалідності, яка пов'язана з виконанням ним обов'язків військової служби під час перебування у країні, де велись бойові дії. Він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, відчуває біль, психологічний дискомфорт, багато коштів витрачає на лікування. Позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яку повинно відшкодувати Міністерство оборони України, як уповноважений орган державного управління.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_2 проходив військову службу у Демократичній Республіці Афганістан у складі діючої армії СРСР у період ведення бойових дій.

16 травня 1991 року позивач звільнений з посади старшого (помічника) командира корабля екіпажа літака з правом носіння військової форми одягу.

Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причин зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв Міністерства оборони України (протокол від 09 квітня 2012 року) зазначені захворювання колишнього військовослужбовця пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії від 09 липня 2012 року ОСОБА_2 встановлено другу групу інвалідності, причиною захворювання вказано у зв'язку з виконанням службових обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

Згідно з витягом з медичної карти № 6504 Українського державного медико-соціального центру ветерани війни Міністерства охорони здоров'я України ОСОБА_2 має діагноз: гіпертонічна хвороба другого ступеня, високого ризику, гіпертрофію лівого шлуночку. ІХС: дифузний кардіосклероз, ексатрасистологія. СНІ. ФК І. Хронічний простатит. СКД. Хронічний подагричний артрит, поліатрит з переважним ураженням суглобів ступнів. Облітеруючий атеросклероз артерій нижніх кінцівок. Ішемія І ст. Цукровий діабет, тип-2, легка форма, гепатоз, поширений остеохондроз хребта, корінцевий больовий синдром, початкова катаракта 01, Ангіопатія сітківки, ДДПП, вертеброгенна люмбалгія справа, помірний больовий синдром. Зазначені хвороби підтверджуються виписками з Запорізької обласної клінічної лікарні, Комунальної установи «Запорізький обласний госпіталь для інвалідів Великої Вітчизняної війни» Запорізької обласної ради.

Судами встановлено, що причиною встановлення інвалідності стали захворювання, які пов'язані з проходженням позивачем військової служби.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, оскільки необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності.

При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди необхідно з'ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Суди попередніх інстанцій всупереч вимогам статей 212-214, 303, 315 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) не взяли до уваги, що позивачем не доведено факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб), причинний зв'язок між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди.

Встановивши, що ОСОБА_2 набув захворювання, які стали підставою для встановлення йому другої групи інвалідності, під час проходження військової служби у складі Радянської армії на території Демократичної Республіки Афганістан, де велись бойові дії, суди не врахували, що підстав для покладення обов'язку щодо відшкодування моральної шкоди саме на Міністерство оборони України, яке було утворено після участі позивача у бойових діях і отримання травми, немає.

Поза увагою судів попередніх інстанцій залишилося також те, що у зв'язку з особливим характером військової служби, яка пов'язана із захистом Вітчизни, військовослужбовці та особи, на яких поширюється дія Законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», користуються пільгами, гарантіями та компенсаціями, передбаченими цими законами, в тому числі, право на які виникає у зв'язку із погіршенням стану здоров'я, пов'язаного із виконанням обов'язків військової служби.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 201 грудня 19914 року № 2011-XII військовослужбовці, військовозобов'язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров'я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.

Порядок забезпечення військовослужбовців путівками для санаторно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці, звільнені з військової служби унаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров'я в порядку, встановленому Міністерством оборони України.

В результаті розгляду справи судами не встановлено протиправності дій або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб), причинного зв'язку між травмою і захворюваннями позивача, які настали внаслідок проходження військової служби у Демократичній республіці Афганістан у складі діючої Радянської армії у період бойових дій, та будь-якими діями або бездіяльністю Міністерства оборони України. За таких обставин, з урахуванням вимог статей 1167, 1174, 1175 ЦК України, підстав для покладення на Міністерство оборони України відповідальності за завдану позивачу шкоду немає.

Посилання судів попередніх інстанцій на постанову Верховного Суду України від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14 на підтвердження правильності позиції у цій справі є безпідставним, оскільки Верховний Суд України у своїй постанові вказав про наявність підстав для покладення на Міністерство оборони України обов'язку відшкодувати шкоду, завдану майну інших осіб внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час (як джерела підвищеної небезпеки, яке перебуває у віданні міністерства), та шкоду, яку було заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень. Тобто судами у справі № 3-86гс14 було встановлено протиправність дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, чого при розгляді справи, рішення в якій оскаржуються, встановлено не було.

До того ж причини, які викликали захворювання позивача мали місце до набрання чинності Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ЦК України.

Ураховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржені судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено, тому судові витрати покладаються на позивача. Враховуючи те, що ОСОБА_2 є інвалідом другої групи, судовий збір підлягає компенсації на користь відповідача за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, Міністерству оборони України необхідно компенсувати за рахунок держави 1267,76 грн (606,32 грн + 661,44 грн) судового збору, який підлягав сплаті за подання апеляційної та касаційної скарг. Докази сплати відповідачем судового збору у вказаному розмірі наявні в матеріалах справи.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 23 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди відмовити.

Судові витрати, понесені Міністерством оборони України за подання апеляційної скарги у розмірі 606,32 грн (шістсот шість гривень тридцять дві копійки) та 661,44 грн (шістсот шістдесят одна гривня сорок чотири копійки), компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С.П. Штелик