Справа № 750/4567/18
Провадження № 2/750/1397/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2018 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

судді Карапута Л.В.,

секретаря Карацюба М.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності,

в с т а н о в и в:

15.05.2018 позивач звернувся до суду із позовом до відповідача та просив припинити право спільної часткової власності ОСОБА_3 на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1; виплатити ОСОБА_3 з депозитного рахунку суду кошти внесені ОСОБА_2 в сумі 97181 грн. 50 коп..

В обґрунтування позову вказав, що ОСОБА_4 є матір'ю ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 30.07.1997 року НОМЕР_1 власниками даної квартири були ОСОБА_4 та позивач у рівних частках - по 1/2 у спільній власності. 01 квітня 2014 року ОСОБА_4 померла. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом першої Чернігівської Державної нотаріальної контори 11.07.2016 року, спадкоємцями майна ОСОБА_4, 1/2 квартири АДРЕСА_2, є її діти - сторони по справі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у рівних частках - по 1/2 частці. 11 липня 2016 року ОСОБА_2 видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частини спірного житла і зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Інша 1/4 частка спадкового майна ОСОБА_4 належить на праві власності відповідачці - ОСОБА_3 Таким чином ОСОБА_2 на праві власності належить 3/4 частки квартири. На даний час стосунки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 напружені. ОСОБА_2 проживає у м. Одесі. ОСОБА_3 має своє власне житло АДРЕСА_3, де і мешкає. У спірній квартирі ніхто не проживає, але відповідачка без дозволу позивача здає у під найм спірну квартиру і за це отримує кошти, які забирає собі. ОСОБА_2 не дозволяє користуватись вказаною квартирою навіть коли він приїздить інколи до Чернігова.

Представник позивача позов підтримала та наполягала на задоволенні.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи сповіщався завчасно і належним чином. Повістка відповідачу надсилалася за зареєстрованим у встановленому законом порядку. Відповідно п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси вважається, що днем вручення судової повістки.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, за допомогою яких слід оцінювати відповідність втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого Протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого Протоколу, якщо б хоча одного критерію не буде додержано.

З урахуванням практики ЄСПЛ щодо застосування статті 1 Першого Протоколу та згідно із засадами українського цивільного законодавства припинення права власності особи на майно допустиме тільки з підстав, чітко визначених законом.

У відповідності до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Саме така правова позиція була викладена в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-68цс14.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

За висновком спеціаліста експертної фірми «ЕТАЛОН», сертифікат Фонду Держмайна України № 457/17, С-8108 від 12 березня 2018 року експертного будівельно-технічного дослідження щодо визначення дійсної /ринкової/ вартості квартири АДРЕСА_1 та можливості виділити 1/4 частину квартири, слідує, що виділити 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 неможливо, оскільки буде порушена рівність часток співвласників квартири.

Як встановлено в судовому засіданні, виходячи з досліджених особового рахунку та відомостей обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Чернігівській області відповідач ОСОБА_3 зареєстрована по АДРЕСА_1 з 11.04.2006 року.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На час розгляду справи позивачем не надано докази, чи має відповідач у власності інше нерухоме майна, крім 1/4 частини спірної квартири, в якій вона зареєстрована, при цьому в силу положень ч. 2 ст.317 ЦК України на зміст права власності не впливає місце проживання власника, оскільки останній має право в будь-який момент використати своє право на постійне проживання в зазначеній частині житлового будинку.

Отже, припинення частки ОСОБА_3 у спільній частковій власності завдасть істотної шкоди інтересам останньої як співвласника спільної часткової власності, в якій вона має відповідне зареєстроване місце проживання, що позбавить її права власності на єдине житло, що у неї залишилось, при цьому буде порушено принцип рівності прав співвласників, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Як слідує зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Під час судового розгляду також не доведено, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні його часткою квартири, крім того, сторони спільно у спірній квартирі не проживали. Наявність же перешкод у користуванні квартирою є підставою для звернення з відповідним позовом про усунення таких перешкод з боку сторони, яка їх чинить. Разом з тим, представник позивача в судовому засіданні вказала, що позивач має намір в майбутньому продати квартиру, а тому за таких підстав в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 141, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст складено 25.09.2018.

Суддя Л.В. Карапута