Постанова

Іменем України

12 вересня2018 року

м. Київ

справа № 213/1081/16-ц

провадження № 61-1785св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПАТ «ПівдГЗК») про стягнення невиплаченої на день звільнення грошової суми одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати одноразової допомоги, моральної шкоди, спричиненої невиплатою одноразової допомоги.

В обґрунтування вимог позивач зазначив, що з 01 вересня 1962 року по 30 серпня 1965 року, з 25 червня 1968 року по 24 серпня 1974 року та з 16 лютого 1999 року по 13 березня 2007 року він працював на підприємстві відповідача. 13 березня 2007 року звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за статтею 38 КЗпП України. У лютому 2016 року він дізнався, що йому при звільненні не була виплачена вихідна допомога, передбачена пунктом 6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007 - 2008 роки (далі - Галузева угода) у розмірі двомісячної середньої заробітної плати.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі 4 942,14 грн, середній заробіток за час затримки виплати одноразової допомоги за період з 14 березня 2007 року по 31 грудня 2008 року у розмірі 74 791,96 грн та моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 червня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що умови Галузевої угоди не розповсюджуються на відповідача, оскільки останній її не підписував.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ПівдГЗК» на користь ОСОБА_3 невиплачену вихідну допомогу при звільненні у розмірі 4 942,14 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 березня 2007 року по 31 грудня 2008 року у розмірі 49 757,52 грн та моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. Стягнуто з ПАТ «ПівдГЗК» на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій у розмірі 4032,00 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що на ОСОБА_3 розповсюджується дія пункту 6.1 Галузевої угоди та йому при звільненні не була виплачена вихідна допомога у розмірі двох місячних заробітних плат, яка підлягає стягненню, а також, враховуючи те, що зазначені виплати не були виплачені позивачу у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, а повного розрахунку на момент ухвалення рішення судом проведено не було, то наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Визначаючи розмір компенсації моральної шкоди, апеляційним судом враховані моральні переживання, яких зазнав позивач у зв'язку із необхідністю докладати додаткових зусиль для захисту порушених прав, хвилювання щодо неотримання своєчасно коштів, на які він розраховував.

У грудні 2018 року ПАТ «ПівдГЗК» подало касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2017 року, в якій просить скасувати указане судове рішення, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, щосудом апеляційної інстанції належним чином не досліджено наявних у справі доказів. Безперервний стаж роботи ОСОБА_3 складає лише 8 років, тому він не мав права на вихідну допомогу, передбачену пунктом 6.18 колективного договору. Також заявник вказує, що на відповідача не розповсюджується положення Галузевої угоди, оскільки він не є підписантом цієї угоди та не входить до складу жодної з організацій, що підписали угоду зі сторони власників, при цьому дотримання на підприємстві деяких положень Галузевої угоди не свідчить про підписання ПАТ «ПівдГЗК» Галузевої угоди, тобто у відповідача відсутні підстави для виплати позивачу одноразової вихідної допомоги при звільненні на підставі пункту 6.1 Галузевої угоди. Крім того, на момент звільнення позивача діяла Генеральна угода, укладена між Кабінетом Міністрів України, всеукраїнськими об'єднаннями організацій роботодавців і підприємців та всеукраїнськими профспілками і профоб'єднаннями на 2004 - 2005 роки. Заявник звертає увагу на те, що від імені відповідача Галузеву угоду не міг підписати повноважний представник Української асоціації виробників феросплавів Кравченко П. О., оскільки ПАТ «ПівдГЗК» не входить до складу зазначеної асоціації. Також заявник зазначив, що не підписував Галузеву угоду не лише у 2007 році, а і в подальшому, у 2011 році. Щодо протоколу узгодження окремих положень Галузевої угоди, яку нібито підписав Кравченко П. О., заявник пояснив, що підприємство не доручало голові ради директорів «УкрФА» підписувати від його імені протокол узгодження, доручення на участь у переговорах та укладення Галузевої угоди не надавало. Крім того, заявник вказував, що позивачем не обґрунтовано завдання моральної шкоди та її розмір. Не погоджується заявник і з розміром судового збору, що стягнутий з нього оскаржуваним рішенням апеляційного суду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

28 грудня 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду касаційну скаргу ПАТ «ПівдГЗК».

Ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, ухвалою цього ж суду від 27 червня 2018 року зазначену цивільну справу призначено до судового розгляду.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 01 вересні 1962 року зарахований учнем електрослюсаря з ремонту електровозів 3-го розряду у залізничному цеху на підприємстві відповідача; 01 липня 1963 року йому присвоєно 4-ий розряд електрослюсаря з ремонту електровозів залізничного цеху; 01 травня 1964 року йому присвоєно 5-ий розряд електрослюсаря з ремонту електровозів залізничного цеху; 24 квітня 1965 року переведений помічником машиніста електровоза 5-го розряду залізничного цеху; 30 серпня 1965 року він звільнений у зв'язку з призовом до Радянської Армії; з 07 вересня 1965 року по 26 травень 1968 року - служив у Радянській Армії; 25 червня 1968 року прийнятий помічником машиніста електровоза 5-го розряду залізничного цеху підприємства відповідача; 24 серпня 1974 року звільнений за статтею 38 КЗпП; 16 лютого 1999 року прийнятий в рудоуправління підприємства відповідача помічником машиніста екскаватора 4-го розряду; 13 березня 2007 року звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за статтею 38 КЗпП України. Згідно з довідкою від 19 травня 2016 року № 43 на час звільнення стаж роботи позивача на підприємстві відповідача складає 17 років 2 місяці 25 днів.

Між сторонами виник спір стосовно права позивача ОСОБА_3 на отримання при звільненні одноразової допомоги при виході на пенсію в розмірі двомісячної середньої заробітної плати, що передбачена умовами Галузевої угоди.

Пунктом 6.1 розділу 6 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» Галузевої угоди, яка була чинною на день звільнення позивача, передбачено, що сторона власника за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов'язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу у розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше двомісячної середньомісячної заробітної плати при стажі від 15 до 20 років.

За змістом пункту 1.1. Галузевої угоди її укладено між власниками (роботодавцями) підприємств, установ, організацій галузі, їх уповноваженими представниками або органами в особі Міністерства промислової політики України, Фонду державного майна України, Федерації металургів України, господарських об'єднань, з однієї сторони (далі - Сторона власників), та Профспілкою трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України (далі - ПМГУ) в особі її Центрального комітету ПМГУ (далі - Сторона профспілки), з другої сторони.

Від сторони власників угоду підписано Міністром промислової політики України, Головою Фонду держмайна, головою ради Всеукраїнського об'єднання обласних організацій роботодавців підприємств металургійного комплексу «Федерація металургів України», генеральним директором ТОВ «Метінвест Холдінг», повноважним представником групи підприємств, що виробляють металопродукцію, генеральним директором асоціації «Укрвогнетрив», генеральним директором об'єднання «Укрметиз», генеральним директором об'єднання «Укркольормет», генеральним директором асоціації «Укркокс», генеральним директором об'єднання «Укртрубопром».

Протоколом узгодження окремих положень Галузевої угоди від 31 січня 2007 року, укладеної між підприємствами виробниками металургійної продукції, зокрема ВАТ «ПівдГЗК» та Центральним комітетом профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України, сторони в ході переговорів дійшли згоди про редагування окремих пунктів угоди, та не поширення дії пункту 3.14.1 Галузевої угоди, а також пунктів занесених до протоколу розбіжностей на працівників, зокрема ВАТ «ПівдГЗК». У пункті 10 Протоколу розбіжностей міститься посилання про поширення на працівників підприємства ВАТ «ПівдГЗК» положень Галузевої угоди, окрім пункту 3.14.1.

Протоколом розбіжностей підтверджується, що Галузева угода поширюється на працівників ВАТ «ПівдГЗК» та зокрема її пункту 6.1, що передбачає виплату одноразової допомоги при звільненні.

Відповідно до статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Госпрозрахункові підприємства відповідно до статті 15 Закону України «Про оплату праці» самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Положеннями статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Статтею 9 цього ж Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно виходив із того, що висновки суду першої інстанції про нерозповсюдження та незастосування до врегулювання спірних правовідносин умов Галузевої угоди, які не діють для працівників на підприємстві відповідача ПАТ «ПівдГЗК», суперечать наявним у справі матеріалам.

Ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, дійшов правильного висновку про те, що позивач на момент виходу на пенсію за власним бажанням станом на 13 березня 2007 року мав більше ніж 15 років стажу роботи на підприємстві відповідача, тому на нього розповсюджується дія пункту 6.1 Галузевої угоди та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі двох місячних заробітних плат.

Також апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування статті 117 КЗпП України, оскільки ОСОБА_3 при звільненні не були виплачені всі належні суми у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, а тому наявні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Обґрунтованим є висновок апеляційного суду про те, що оскільки встановлено факт порушення трудових прав позивача щодо несвоєчасної виплати у повному обсязі усіх належних при звільненні сум, і такими діями позивачу спричинено моральну шкоду, тому вимоги ОСОБА_3 в частині відшкодування моральної шкоди є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Вищевикладене свідчить про те, що розглядаючи справу, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, рішення апеляційного суду в частині стягнення невиплаченої вихідної допомогу при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 березня 2007 року по 31 грудня 2008 року у розмірі 49 757,52 грн та відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн є таким, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування у зазначеній частині немає.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не має права на вихідну допомогу у визначеному ним розмірі, оскільки його безперервний стаж роботи складає лише 8 років, не заслуговує на увагу, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів. Так, пунктом 6.1 Галузевої угоди передбачена виплата працівнику при виході на пенсію одноразової допомоги в розмірах, залежних від стажу його роботи на підприємстві. Указаний пункт не містить посилання щодо необхідності наявності саме безперервного трудового стажу, а тому відсутні підстави тлумачити цей пункт Галузевої угоди по-іншому, ніж це розтлумачив суд апеляційної інстанції. При цьому судом правильно встановлено, що згідно із довідкою від 19 травня 2016 року № 43, виданої ПАТ «ПівдГЗБ» загальний стаж роботи ОСОБА_3 на підприємстві складає 17 років 02 місяці 25 днів. Зазначення у колективному договорі у пункті 6.18 про визначення розміру одноразової матеріальної допомоги при виході на пенсію з урахуванням безперервного трудового стажу - не спростовує правильність висновків суду апеляційної інстанції про застосування до спірних правовідносин положень Галузевої угоди, оскільки умови колективного договору не можуть погіршувати положення Галузевої угоди у відповідності до змісту статті 9 Закону України «Про колективні договори і угоди».

Доводи касаційної скарги про те, що на відповідача не розповсюджується положення Галузевої угоди, оскільки він не є підписантом даної угоди, не входить до складу жодної з організації, що підписав угоду зі сторони власників, при цьому дотримання на підприємстві деяких положень Галузевої угоди, не свідчить про підписання ПАТ «ПівдГЗК» Галузевої угоди, тобто у відповідача відсутні підстави для виплати позивачу одноразової вихідної допомоги при звільненні на підставі пункту 6.1 Галузевої угоди, є безпідставними, оскільки обставини поширення Галузевої угоди на правовідносини сторін у справі встановлено судом апеляційної інстанції на підставі наявних у справі матеріалів. Встановлення нових обставин не належить до повноважень суду касаційної інстанції відповідно до статті 400 ЦПК України.

Разом з тим, суд касаційної інстанції не погоджується з рішенням апеляційного суду в частині розподілу судових витрат, в цій частині оскаржуване рішення підлягає зміні з огляду на наступне.

Відповідно до статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Позивач на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» має пільги зі сплати судового збору щодо пред'явлення вимог про стягнення невиплаченої на день звільнення грошової суми одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати одноразової допомоги. При цьому у позивача відсутня пільга зі сплати судового збору щодо вимог про стягнення моральної шкоди.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 4 Закону України «Про судовий збір» у редакції, чинній на день подання позовної заяви до суду, за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. При цьому за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Тобто при подачі позову до суду першої інстанції позивач мав би сплатити за майнові вимоги 797,34 грн судового збору, за немайнову вимогу 551,20 грн судового збору.

Проте відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати.

При подачі апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір за немайнову вимогу у розмірі 606,32 грн.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення апеляційного суду в частині розподілу судових витрат підлягає зміні, з ПАТ «ПівдГЗБ» на користь ОСОБА_3 необхідно стягнути судовий збір сплачений за подачу апеляційної скарги в розмірі 606,32 грн, з ПАТ «ПівдГЗБ» на користь держави підлягає стягненню судовий збір за часткове задоволення позову майнового характеру та подачу апеляційної скарги в розмірі 1 148,32 грн (547,00 грн + 601,70 грн).

Керуючись статтями 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2017 року змінити в частині розподілу судових витрат.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 606,32 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір у розмірі 1 148,32 грн.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик