Справа № 161/9636/18
Провадження № 2/161/2838/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 вересня 2018 року місто Луцьк
Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :
головуючого судді Філюк Т.М.,
за участю секретаря судового засідання Бортнюка А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Департамент державної реєстрації Луцької міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом,-
Позивачі звернулись в суд з позовом до відповідачів, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Департамент державної реєстрації Луцької міської ради про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом
Свій позов мотивує тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1. Вказують, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у вищевказаній квартирі не проживають та ніколи не проживали, не сплачують комунальних платежів, їх особистих речей в квартирі немає. Перешкод у користуванні житловим приміщенням позивачі відповідачам не чинили,а реєстрація даних осіб в квартирі порушує їх права, як власників.
Враховуючи наведене, просять визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 23 в будинку № 9, по проспекту Соборності у місті Луцьку, та примусово зняти їх з реєстраційного обліку.
Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_1в судовому засіданні позов підтримали з підстав викладених в ньому, просили задовольнити, не заперечували щодо постановлення заочного рішення.
Відповідачі в судове засідання не зявились з невідомих на те суду причин, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи через розміщення оголошення на офіційному сайті Луцького міськрайонного суду.
Від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Департаменту державної реєстрації Луцької міської ради надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.
За погодженням з позивачем суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
Заслухавши пояснення позивачів, показання свідків,дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Як вбачається з копії витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 28 січня 2005 року «Волинським обласним бюро технічної інвентаризації» та копії свідоцтва про право власності на житло від 21 січня 2001 року , квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності (а.с. 4,5).
З копії листа Головного управління національної поліції у Волинській області від 30.07.2018 року вбачається, що під час проведення перевірки та опитування громадян було встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1в квартирі АДРЕСА_1 не проживають з 24 жовтня 1995 року.
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 показали, що відповідачів в квартирі АДРЕСА_1 ніколи не бачили.
Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
За змістом пунктів 33, 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.
Разом з тим, згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови №9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Як роз'яснено у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року, з послідуючими змінами та доповненнями, у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК УРСР), необхідно з'ясовувати причину відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності: перебування у відрядженні у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо, суд може продовжити пропущений строк.
Аналіз вищенаведених обставин справи дає підстави для висновку, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 втратили інтерес до житла, в якому зареєстроване їх місце проживання, оскільки понад рік у ньому фактично не проживають, участі в утриманні квартири та сплаті комунальних послуг не приймають, а тому вони втратили право користування даним житловим приміщенням.
Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачам чиняться перешкоди у користуванні квартирою та проживанні в ній, про поважність причин їх відсутності понад рік, наявність між ними і власниками житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання їх такими, що втратили право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було.
З врахуванням вищенаведених норм закону та аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що слід усунути перешкоди в користуванні житлом квартирою № 23 в будинку № 9, по проспекту Соборності у місті Луцьку, визнавши відповідачів такими, що втратили право користування даним житловим приміщенням.
Разом з тим, відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення.
Аналізуючи вищевказану норму законодавства, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про зняття відповідачів з реєстрації місця проживання, оскільки наявність рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є самостійною і достатньою підставою для зняття такої особи з реєстраційного обліку.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 17, 77, 78, 81, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, статтею 71, 150 ЖК УРСР, ст.ст. 317, 319, 383, 391 ЦК України, суд, -
Позов задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 23 в будинку № 9, по проспекту Соборності у місті Луцьку.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_2 (місце проживання: пр.-т. Соборності,9/23, м. Луцьк; РНОКПП НОМЕР_1);

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: пр.-т. Соборності,9/23, м. Луцьк; РНОКПП НОМЕР_2);

Відповідач: ОСОБА_3 (місце проживання: пр.-т. Соборності,9/23, м. Луцьк; паспорт серії АЮ 287952);

Відповідач: ОСОБА_4 (місце проживання: пр.-т. Соборності,9/23, м. Луцьк; паспорт серії АС 7092027);

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент державної реєстрації Луцької міської ради (місцезнаходження: пр.-т. Волі,8, м. Луцьк)

Дата складення повного тексту рішення 21 вересня 2018 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду ОСОБА_7