Провадження №2/523/1498/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2018 р.

Суворовський районний суд міста Одеси, в складі:

головуючого - судді Малиновського О.М.,

за участю: секретаря - Шевчук М.Є.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в м. Одеса, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третьої особи без самостійних вимог приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним, встановлення факту, -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовними вимогами, які під час розгляду справи збільшив, в яких зазначив, що 16 червня 2015р. померла його бабуся ОСОБА_6, а він набув право на спадкування, як спадкоємець першої черги в порядку представлення, після смерті його дідуся ОСОБА_7, який помер 18 вересня 2009р. та батька, сина ОСОБА_7 ОСОБА_8, який помер 15 лютого 1993р. Звернувшись до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини він дізнався, що 29 травня 2015р. ОСОБА_6 заповідала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_9. На думку позивача, згаданий заповіт є недійсним, так як був складений ОСОБА_6 не з її особистої волі, а під психологічним тиском ОСОБА_4 та його дружини ОСОБА_10, зокрема вони погрожували бабусі залишити її без догляду, предметів першого вжитку, їжі, ліків тощо, оскільки вона останні місяці перед смертю не могла самостійно пересуватися. Посилаючись на вказані обставини позивач просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 від 29 травня 2015р., укладений на користь ОСОБА_4 Зазначаючи, що з наявних у нього документах про народження його батька значиться прізвище його мати «Спиридонова Ганна Олександрівна», яка згодом змінила своє прізвище на «ОСОБА_6О.» позивач просить встановити факт родинних відносин, а саме той факт, що він є рідним онуком ОСОБА_6.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник позовні вимоги підтримали, просять задовольнити. В судове засідання призначене на 19 вересня 2018р. ОСОБА_3 не зявився, про час та місце розгляду справи був сповіщений через його представника.

ОСОБА_4 та його представник в судовому засіданні вважали, що позовні вимоги ОСОБА_3 є безпідставні та задоволенню не підлягають. В той же час ОСОБА_4 не заперечував та визнав той факт, що ОСОБА_3 є онуком ОСОБА_6

Приватний нотаріус ОСОБА_5 в судовому засіданні зазначила, що дійсно нею за викликом були вчинені нотаріальні дії поза межами приміщення приватного нотаріуса з приводу посвідчення заповіту від імені ОСОБА_6 Нотаріус зазначає, що посвідчення заповіту було вчинено в квартирі ОСОБА_6 у відповідність до діючого на той час законодавства. Під час встановлення волевиявлення, ОСОБА_6 розуміла значення своїх дій, вільно висловлювала свою думку з приводу посвідчення заповіту. На сумніви ОСОБА_6 щодо дійсності заповіту в майбутньому, нотаріус порадила їй запросити психіатра для її діагностування. В свою чергу, вона як нотаріус, розяснювала її право на заперечення та можливе оспорювання вчиненого нею заповіту. За поясненнями нотаріуса спадкодавець була охайна, доглянута, втім була сидяча, в звязку з хворобою суглобів. У неї, як нотаріуса, не виникло жодних сумнівів у вільному волевиявленні ОСОБА_6 на укладання заповіту. В наступні судові засідання нотаріус не зявилась, направив заяву про розгляд справи за її відсутності.

Суд, заслухавши сторін та їх представників, допитавши свідків, вивчивши матеріли справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку.

ОСОБА_6 померла 16 червня 2015р., що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №415852, виданого відділом ДРАЦС у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, а/з 6507 від 16 червня 2015р.

Під час свого життя ОСОБА_6 26 січня 2010р. уклала заповіт за умовами якого на випадок своєї смерті заповідала все належне їй майно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках. Заповіт був посвідчений державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_11, реєстровий номер 6-87.

Згодом, ОСОБА_6 уклала новий заповіт від 29 травня 2015р. за яким на випадок своєї смерті заповідала все належне їй майно ОСОБА_4 Даний заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі під номером 1000. Зазначений заповіт був складений та посвідчений у приміщенні квартири АДРЕСА_2, в звязку з хворобою ОСОБА_6

Спадкове майно, яке є предметом спадкування, є належна ОСОБА_6 на праві приватної власності квартира АДРЕСА_3, право власності на яку виникло на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 16 травня 1997р. УЖКГ виконкому Одеської міської ради в розмірі ? частки та на підставі свідоцтва про право на спадщину, реєстровий номер 6-742 від 13 травня 2010р., виданого Четвертою одеською державною нотаріальною конторою на ? частку.

Після смерті ОСОБА_6 із заявами про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 звернулись: ОСОБА_4 (20.07.2015р.) про прийняття спадщини за заповітом; ОСОБА_3 (19.10.2015р.) про прийняття спадщини за законом за правом представлення. На підставі заяв спадкоємців приватним нотаріусом була заведена спадкова справа №21/2015. Тобто, згідно ч.1 ст.1269 ЦК України вважається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернувшись до нотаріальної контори із заявами, вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_6

Втім, приймаючи до уваги положення статті 1223 ЦК України, з урахуванням фактичних обставин встановлених судом, переважне право на прийняття спадщини має ОСОБА_4 на користь якого було укладено ОСОБА_6. Г.О. заповіт, який на час розгляду справи не скасований та є чинним.

Факт родинних відносин, а саме те що ОСОБА_3 є онуком ОСОБА_6 та має право на спадкування після смерті останньої в порядку представлення, сторонами по справі не оспорювався та визнавався. Відтак, згідно частини першої статті 82 ЦПК України такі обставини не підлягають доказуванню.

Таким чином, ОСОБА_3 має субєктивне право на оспорювання заповіту укладеного ОСОБА_6

Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1234 ЦК України передбачено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Стаття 1235 Цивільного кодексу України визначає, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Згідно статті 1254 Цивільного кодексу України, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 ЦК України. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частини першої статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

Частина перша статті 231 ЦК України визначає, що правочин вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Відповідно до статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 1252 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до Розяснень зазначених в пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Заповіт за своєю правовою природою є одностороннім правочином і підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Вирішуючи виниклий спір між сторонами по справі, з урахуванням наданих з боку сторін доказів, досліджених в судовому засіданні, суд виходить з такого.

Висновком судової експертизи судово-психіатричних експертів №311 від 01 серпня 2018р. проведеної на підставі ухвали суду про призначення посмертної комплексної судової психолого-медичної експертизи від 22 лютого 2018р., комісія експертів дійшла висновку, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 на період складання заповіту від 29 травня 2015р. не виявляла якихось індивідуально- психологічних особливостей (інтелектуальних, емоційно-волевих, характерологічних), які б могли суттєво вплинути на її поведінку та діяльність. Особистість підекспертної ОСОБА_6 була інтелектуально та емоційно зрілою, здатною до цілеспрямованої поведінки, планування та прогнозу вчинків, що вона здійснювала, їх корекції. Схильності до підвищуваної навіюваності вона не виявляла, напроти, мала достатню резистентність у відстоюванні власної позиції, намірів, установок, що проявлялось у гідній та стриманій поведінці і здатності контролювати свої кордони. У досліджуваній ситуації підекспертна не знаходилась в якомусь хворобливому або особливому стані, який би міг суттєво вплинути на її свідомість та діяльність, виявляла достатню цілеспрямованість поведінки, задовільну інтелектуальну спроможність у реалізації досягнення прийнятого рішення. Її емоційний стан під час укладання заповіту 29 травня 2015р. може бути призначено як пригнічений, що було обумовлено фізіологічно та ситуаційно та повязано з погіршенням стану здоровя, почуванням себе неспроможною, слабкою та залежною від обставин. Ступінь глибини та виразності цього стану такий, що він не міг суттєво вплинути на її свідомість та діяльність. Мотивація її дій відзначалась логічністю, прогнозтичною передбачуваністю, відчуттям субєктивної справедливості, дії були ситуаційно обумовленими та адекватними, витікали із обєктивних життєвих обставин, супроводжувались певною розсудливістю, спланованістю та визнанням почуття справедливості. Таким чином, ОСОБА_6 була здатна, як субєкт цивільно-правових відносин в період вчинення досліджуваного заповіту вільно та усвідомлено визначати мету та приймати рішення по її досягненню, що передбачали зміну її прав (в тому числі їх виникнення та припинення), а також могла керувати діями для виконання цього рішення.

Висновки зазначені у вказаній експертизі цілком збігаються та не суперечать показам допитаних у судовому засіданні свідків.

Так, допитаний свідок ОСОБА_12Ф, яка працювала соціальним працівником та яка на протязі трьох років до смерті ОСОБА_6 приходила та її доглядала, зазначила, що на протязі останніх шести місяців кожного дня постійно бачила ОСОБА_4 в квартирі ОСОБА_6, який належним чином доглядав її, про що їй сама розповідала ОСОБА_6, при цьому вона жодного разу не скаржилась на будь-який тиск з боку ОСОБА_4

Свідок ОСОБА_13, лікар хірург, в судовому засіданні зазначив , що лікував ОСОБА_6 в звязку з швидкою наростаючою флегмоною, яка потребувала екстреного втручання. В травні 2015р. 3-4 рази приходив в квартиру до ОСОБА_6 проводити перевязки. Під час огляду ОСОБА_6 відповідала на всі питання, розуміла значення своїх дій. Племінник ОСОБА_4 та його дружина завжди були з ОСОБА_6 допомагали та доглядали її, придбавали всі призначені ним ліки.

ОСОБА_14, сімейний лікар, допитана в судовому засіданні , як свідок пояснила, що ОСОБА_6 знає з 2005р. Свідок підтвердила, що ОСОБА_6 мала хвороби та потребувала постійного лікування, втім вона постійно відмовлялась від госпіталізації, проте проходила лікування амбулаторно. Вона, як лікар, 1-2 рази на тиждень її навідувала, де постійно були присутні ОСОБА_4 або його дружина. Лікар описує ОСОБА_6, як приємну людину у спілкуванні, гостинну, веселу, доброзичливу, не конфліктну.

Допитана свідок ОСОБА_15, лікар-психіатр, показала, що за зверненням ОСОБА_4 вона 28 травня 2015р. діагностувала психічний стан ОСОБА_6, яка самостійно підтвердила своє бажання бути дослідженою для можливості вчинити нотаріусом нотаріальні дії. Лікар-психіатр описала поведінку ОСОБА_6 як адекватну, зазначила на відсутність порушення памяті, мислення. Під час огляду була дуже спокійна, цілеспрямована, привітно посміхалась, правильно орієнтувалась, називала дати, адреси, адресу онука, зазначала, що б з нею могло статись, якби не допомагав її племінник ОСОБА_4 Ознак психіатричного розладу виявлено не було.

Свідок ОСОБА_16, який був сусідом ОСОБА_6, в судовому засіданні зазначав, що особисто спілкувався з ОСОБА_6 з питання розподілу квартири між двома онуками ОСОБА_4 та ОСОБА_3, на що вона відповідала, що вона все вирішила, вона їх примирила. Вважає, що на ОСОБА_6 не вчинявся тиск, ані фізичний, ані психологічний. Якщо б таке відбулось, він би про це знав.

ОСОБА_17 в судовому засіданні, допитана, як свідок, показала, що з ОСОБА_6 спілкувалась по телефону, та нічого поганого вона про ОСОБА_4 не розповідала. ОСОБА_6 була адекватна. Питання укладання заповіту не оговорювали, так як вважала це некоректним.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_6 не скаржилась ані на ОСОБА_4 ані на ОСОБА_3 Приблизно в травні 2015р. вона розповіла про те, що зробила документи, а потім ОСОБА_4 буде вирішувати з ОСОБА_3 Свідок вважає, що ОСОБА_6 була адекватною до останнього часу.

Допитаний в якості свідка позивач ОСОБА_3, за його згодою, в судовому засіданні показав, що його бабуся ОСОБА_6 за характером була стійка, тверда, порою вимоглива. Була дуже охайна та чистоплотна. Після смерті його дідуся він мав право на прийняття спадщини, на ? частину спірної квартири. Втім, на прохання бабусі ОСОБА_6 він відмовився на її користь, на що вона склала заповіт на нього та ОСОБА_19 в рівних частках. В березні 2015р. спілкувався по мобільному телефону з бабусею, так як проживав в Криму, після, спілкувався та дізнавався про стан здоровя бабусі через ОСОБА_4 через якого два рази передавав грошові кошти для бабусі. Ніякої домовленості з приводу догляду за бабусею не було. Останній раз він бачився з бабусею в 2013р.

Таким чином, зі свідчень зазначених вище допитаних в судовому засіданні свідків вбачається, що померла ОСОБА_6 мала проблеми зі здоровям. Однак, зазначені обставини мали місце в силу похилого віку померлої, жодних відомостей щодо психологічного тиску на померлу, або перебування її у такому стані свідками повідомлено не було, фактично всі свідки зазначали на відсутність у ОСОБА_6 будь-якого залежного стану від сторонніх осіб.

В той же час свідки ОСОБА_20, ОСОБА_21 в судовому засіданні зазначали, що ОСОБА_6 скаржилась на поганий догляд та примушення її до підписання заповіту з боку ОСОБА_4 та його дружини, які погрожували залишити її без догляду.

Суд критично відноситься до таких показів, та не приймає їх до уваги, так як по перше, обидва свідка дізнались про таке через спілкування з ОСОБА_6 по телефону та самі не бачили умови в яких проживала померла, по друге, їх покази обєктивно суперечать іншим показам свідків, які для ОСОБА_6 були сторонніми особами, зокрема лікарів ОСОБА_14, ОСОБА_13, соціального працівника ОСОБА_12, сусіда ОСОБА_16, які особисто спілкувались з ОСОБА_6 і підтверджували належний догляд з боку ОСОБА_4

З тих же підстав суд не приймає до уваги покази свідка ОСОБА_22, яка проживала з травня 2014р. по липень 2015р. в квартирі ОСОБА_6, як наймач кімнати, та яка в судовому засіданні зазначала, що дружина ОСОБА_4 погрожувала ОСОБА_6, що вони не будуть приїжджати та допомагати їй.

Крім того, суд приймає до уваги ту обставину, що поруч з ОСОБА_6, під час її хвороби, постійно перебували сторонні особи, які могли надавати та надавали їй допомогу з догляду, а з урахуванням збігу у показах свідків того факту, що ОСОБА_6 була адекватною, не виявляла будь-яких проявів психічного розладу здоровя, то остання обєктивно розуміла про таку допомогу та самостійно могла про неї просити. Втім, такого свідки не зазначали.

Суд відхиляє заперечення представника позивача проти експертного висновку 311 від 01 серпня 2018р., які ґрунтуються лише її субєктивною думкою, щодо його суперечності, неповноти тощо, які не спростовують самого висновку, без внесення клопотання, з урахуванням принципу диспозитивності, про призначення судом додаткової або повторної експертизи. Незважаючи на розяснення суду, такого клопотання представник позивача під час розгляду справи не заявила.

Судом також відхиляється та не приймається до уваги висновок судової психологічної експертизи № 2901 від 10 березня 2017р., де було зазначено, що ОСОБА_6 29 травня 2015р. розуміла фактичний зміст власних дій та їх наслідків, при цьому її рішення могло не бути вільним волевиявленням, оскільки такий висновок ґрунтуються на вірогідних припущеннях експерта, без надання однозначного висновку з приводу волевиявлення ОСОБА_6 та наявності тиску не неї з боку сторонніх осіб на час укладання заповіту 29 травня 2015р.

Виходячи з принципу змагальності цивільного судочинства, обовязок доведеності обставин, на які посилається сторона, як на підставу предявлених позовних вимог, покладаються саме на цю сторону (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України). Суд, в свою чергу розглядає позовні вимоги в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Отже, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що з боку ОСОБА_3 не було доведено належними та допустимими доказами психологічного та/або фізичного тиску на ОСОБА_6 з боку ОСОБА_4 або інших осіб з метою її примушення укласти заповіт на користь позивача, що в свою чергу вказує на відсутність правових підстав для визнання заповіту від 29 травня 2015р. недійсним, з підстав передбачених статтею 231 ЦК України.

У звязку з наведеним, суд приходить до однозначного висновку про безпідставність позовних вимог в частині визнання заповіту недійсним, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

В звязку з відмовою в задоволенні позовних про визнання заповіту недійсним, то не підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги про встановлення факту родинних відносин, встановлення якого в цій справі було повязано з правом ОСОБА_3 на оспорювання заповіту.

Керуючись ст.ст. 12,13,76,141,259,263-265,268, 279, 280-282 ЦПК України, -

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третьої особи без самостійних вимог приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним, встановлення факту залишити без задоволення у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 24 вересня 2018р.

Суддя