АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 серпня 2018 року

м. Харків

Справа № 643/8753/17 (категорія: сімейніі)

Провадження № 22ц/790/4175/18

Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - ОСОБА_1,

- ОСОБА_2,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті .Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 травня 2018 року (суддя Горбунова Я.М.)

у цивільній справі № 643/8753/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3

про стягнення аліментів на утримання дитини,-

встановив:

10.07.2017 року ОСОБА_4 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_3, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісячно на утримання сина ОСОБА_5, до досягнення сином повноліття.

Позов обґрунтовано тим, що з 30 липня 1999 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. 19.01.2000 року від цього шлюбу у них народився син ОСОБА_6.

Подружжя спільно не мешкає, сумісне господарство не ведуть, ОСОБА_3 покинув сімю і син знаходиться на повному утриманні ОСОБА_4

Між подружжям не досягнуто згоди, щодо встановленого способу виконання обовязку по утриманню сина.

Зважаючи на те, що позивач не має інформації про місце працевлаштування відповідача та розміру його заробітку, просила суд призначити аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі.

07.11.2017 року ОСОБА_4 уточнила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1 500 грн. щомісячно на утримання сина ОСОБА_5, до завершення навчання у вищому навчальному закладі.

В обґрунтування уточненої позовної заяви зазначила, що ОСОБА_5 є студентом 1 курсу та навчається в Харківському національному Університеті радіоелектроніки.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 30 травня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено в повному обсязі.

Суд вирішив: стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в розмірі 1 500грн. , починаючи з 10.07.2017року, також стягнуто з ОСОБА_3 аліменти в розмірі 1 500 грн. щомісячно, починаючи з 20.01.2018 року і до завершення дитиною навчання у вищому навчальному закладі, але не більше ніж до досягнення нею 23 років.

Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір на користь держави у розмірі 640 грн.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішення ОСОБА_3 22.06.2018 року подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення суду прийнято з порушенням норм процесуального права, які призвели до ухвалення неправильного вирішення справи.

Підставами для скасування рішення суду зазначає те, що суд неправильно встановив фактичні обставини справи.

Зазначає, що судом не взято до уваги його пояснення , що син ОСОБА_5 мешкає разом з ним, що підтверджується довідкою про реєстрацію із місця проживання та перебування особи, яка міститься в матеріалах справи. Натомість суд надав перевагу поясненням позивача, та медичним документам, з яких не вбачається, що ОСОБА_5 дійсно мешкає разом з позивачкою.

Також зазначає, що з 2016 року син постійно мешкає з ним та він - як батько піклується про сина, утримує його, забезпечує сина всім необхідним.

23.07.2018 року ОСОБА_4 надала до апеляційного суду заперечення на апеляційну скаргу, в яких просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Зазначає, що в теперішній час шлюб з відповідачем ОСОБА_3 розірвано, неповнолітній син знаходиться на її утриманні, доводи апеляційної скарги не спростовують того, що неповнолітній син знаходиться на її утриманні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів і вимог апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову за таких підстав.

Відповідно до ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 30 липня 1999 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серія І-ВЛ № 089082 виданим Харківським міським відділом реєстрації актів громадського стану.( а.с. 21).

19.01.2000 року народився ОСОБА_6, батьками якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про що свідчить свідоцтво про народження серія І-ВЛ № 123861 від 03 березня 2000 року ( а.с. 5).

Відповідно до довідки від 31.10.2017 року ОСОБА_5 дійсно є студентом 1-го курсу Харківського національного університету радіоелектроніки ( а.с. 16).

За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС у Харківській області ( довідка № 22779 від 18.03.2018 р.) місце проживання ОСОБА_5 зареєстровано з 15.05.2000 року за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.22).

Задовольняючи позов , суд першої інстанції, встановивши, що відповідач має обовязок та можливість надавати матеріальну допомогу сину, дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не погоджується, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, судом допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

За змістом ч.2 ст.51 Конституції України та ст.180 Сімейного кодексу України обов'язок щодо утримання дитини покладений на обох батьків.

Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини,разом з яким проживає дитина.

Аналіз наведених норм у сукупному взаємозв'язку свідчить про те, що аліменти на утримання дитини стягуються із того з батьків, хто проживає окремо від дитини, на користь другого з батьків, із ким дитина проживає на відповідній правовій підставі (за домовленістю між самими батьками, рішенням органу опіки та піклування, рішенням суду).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що неповнолітній син проживає з нею та перебуває на її утриманні, зазначивши, що відповідач не приймає участі в забезпеченні сина, матеріальної допомоги не надає, хоча є фізично здоровою особою, а власного доходу не вистачає для задоволення потреб дитини у зв'язку з тим, що на неї покладені витрати щодо навчання у школі та вищому навчальному закладі, літнього відпочинку,розвитку духовного світу сина та взагалі на підтримання належного рівня життя дитини.

Однак, позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про проживання ОСОБА_5 з матірю.

У відзиві на позовну заяву відповідачем висловлені заперечення щодо позову і викладені обставини, які свідчили про те, що з 2016 року неповнолітній син постійно проживає з ним та знаходиться на його матеріальному забезпеченні. Тільки з 01.10.2017 року між батьками досягнуто згоди, що син буде проживати почергово по тижню з кожним із батьків.

В судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_4 була допитана в якості свідка та показала суду, що син періодично проживає то разом з нею, то разом з батьком.

Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Представник позивача адвокат ОСОБА_7 на підтвердження позовних вимог в частині доводів, що саме ОСОБА_8 несе особисто усі витрати відносно дитини, надала лише копії фрагментів амбулаторної картки та консультативних висновків фахівців медичних установ ОСОБА_9, однак навіть в них всюди зазначено адресу місця проживання пацієнта АДРЕСА_2, тобто адреса помешкання відповідача ОСОБА_10

Інших доказів, які б свідчили, що саме ОСОБА_8 несе тягар утримання сина ОСОБА_9 позивачем та її представником суду не надано.

Оскільки ОСОБА_4 та її представник не надали належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній син ОСОБА_5 постійно проживає разом з позивачем і знаходиться на її утриманні, а ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх обовязків як батька дитини, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч.1 ст. 374, ст. ст. 376, 381-384, 389,390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 30 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволені позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише за наявності підстав, передбачених ст.. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 27 серпня 2018 року.

Головуючий П.В. Кісь

Судді І.П.Коваленко

ОСОБА_2