Справа № 350/749/17
Провадження № 22-ц/779/864/2018
Головуючий у 1 інстанції Максимів І. В.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Мельник О.В.

з участю позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, відповідачів - ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Перегінської селищної ради, Рожнятівської районної державної нотаріальної контори, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання протиправним рішення виконавчого комітету Перегінської селищної ради, скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання недійсними договорів купівлі-продажу частини житлового будинку, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 20 квітня 2018 року, ухваленого суддею Максимівим І.В.,

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року представник позивача звернувся до суду з даним позовом та просив ухвалити рішення про визнання протиправним рішення виконавчого комітету Перегінської селищної ради від 26 лютого 1992 року № 3 та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок № 75 по вул. Січових Стрільців в смт. Перегінськ, виданого 02 березня 1992 року виконавчим комітетом Перегінської селищної ради ОСОБА_7; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 травня 1992 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2449, виданого Рожнятівською районною державною нотаріальною конторою спадкоємцю ОСОБА_3; визнання недійсними договорів купівлі-продажу частини житлового будинку № 75 по вул. Січових Стрільців в смт. Перегінськ Рожнятівського району Івано-Франківської області від 03 серпня 1994 року та укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за номером Д-524 та між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за номером Д-522.

Заявлені вимоги представник позивача обґрунтувала тим, що ОСОБА_1 та його родина понад 60 років проживають в частині будинку № 75 по вул. Січових Стрільців в смт. Перегінське Рожнятівського району Івано-Франківської області, яку було надано його батькам, оскільки батько позивача, ОСОБА_8, був працівником комбінату комунальних підприємств (далі ККП), а сам спірний будинок перебував у комунальній власності органу місцевого самоврядування. Родина позивача отримала від Комбінату комунальних підприємств спірний будинок в якості житла, постійно прописана та проживає у ньому, у встановленому законом порядку підключили комунікації (газ, електрику) та несла всі витрати по обслуговуванню та ремонту вказаного будинку впродовж 60 років.

З дня надання житла і по даний час його родина отримала від комунального підприємства спірний будинок у якості житла.

Позивач вважає, що згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», він та сімя його брата з 1992 року набув право на приватизацію житла у спірному будинку, тому в грудні 2015 року звернувся до спеціалізованих установ щодо проведення інвентаризації майна, виготовлення технічних паспортів та оформлення прав власності на житло. Жодних спорів, претензій, заперечень з приводу проживання його родини у спірному будинку, а також будь-яких інших осіб ніколи не було.

Однак, у липні 2016 року дізнався, що на спірний будинок претендують ОСОБА_6 та ОСОБА_5, які набули право власності на нього на підставі договорів купівлі-продажу від 03 серпня 1994 року, укладених з відповідачем ОСОБА_3, якому житловий будинок належав на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, та звернувся до суду про визнання незаконною бездіяльність органу місцевого самоврядування та зобовязання вчинити дії щодо надання дозволу на складання проекту землеустрою та відведення земельної ділянки по вулиці С. Стрільців 75.

В першу чергу вважає незаконним рішення виконавчого комітету Перегінської селищної ради від 26 лютого 1992 року №3 про визнання права власності на спірний житловий будинок №75 по вул. Січових Стрільців в смт. Перегінське за померлим ОСОБА_7, тобто первісний документ, що став підставою для видачі Свідоцтва про право власності померлій особі, а також для подальших неправомірних актів та правочинів.

Вважає, що рішення ради та свідоцтво про право власності порушують його права та права його родини на житло, оскільки на момент прийняття оскаржуваного рішення він та члени його родини були офіційно зареєстровані та проживали у спірному будинку. Рішення про визнання права власності на спірний будинок розглядалося та приймалося з порушенням прав його фактичних мешканців, без їх відома та згоди, внаслідок чого вони були позбавлені права подавати свої заперечення, звертатися за захистом порушених прав. Не вирішувались і питання про відселення, надання мешканцям іншого житла чи компенсації.

Відповідно до ст. 109 ЖК виселення із займаного приміщення в будинку державного або громадського житлового жилого фонду допускається лише з підстав, установлених законом та провадиться в судовому порядку.

Є незаконним та підлягає скасуванню виданий на підставі незаконного рішення особі, цивільна дієздатність якого припинилася в момент смерті, правовстановлюючий документ Свідоцтво про право власності на жилий будинок №75 по вул. Січових Стрільців в с. Перегінськ від 02 березня 1992 року, записане в реєстрову книгу №13 за реєстровим номером №2752 на імя померлої в 1956 році особи ОСОБА_7

Крім цього, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 19 травня 1992 року, видане спадкоємцю ОСОБА_3 є незаконним, оскільки до складу спадкового майна включено спірний житловий будинок, який не належав спадкодавцю ОСОБА_9, а був комунальною власністю на час складання останньою заповіту, а тому відповідач ОСОБА_3 не мав законних підстав для успадкування спірного житлового будинку та його подальшого відчуження.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 20 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення представник позивача ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Представник у скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом допущено неповне зясування обставин, що мають значення для справи, є недоведеними обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги належним чином встановлений факт смерті ОСОБА_7 ще 08 лютого 1965 року, якому належав спірний будинок на праві власності, а визнання права власності за померлою особою є неможливим.

Рішення Перегінської селищної ради від 26 лютого 1992 року про визнання права власності на спірний будинок прийнято без дотримання вимог та порядку для вирішення питання про можливість оформлення права власності без правовстановлюючих документів, зокрема, мотивованого висновку БТІ, без відома та залучення позивача та його родини, які у ньому офіційно проживали, без вирішення питання про надання їм іншого житла, а отже з порушенням вимог Порядку та прав його мешканців. Також не було прийнято до уваги рішення виконавчого комітету Рожнятівської районної ради народних депутатів від 12 червня 1991 року №103, яким заявникам рекомендовано відповідно до ст. 144 ЦК УРСР звернутися в суд з цивільним позовом про витребування майна. Суд першої інстанції не прийняв до уваги факт визнання Перегінською селищною радою перебування спірного будинку на балансі КПП та надання його в якості житла працівникам комбінату та їх сімям, в тому числі керівнику пекарні, батькові позивача ОСОБА_8 Перегінська селищна рада підтвердила, що з 1949 року по даний час в будинку зареєстрований та постійно проживає позивач та члени його родини. Факт проживання родини позивача не оспорювався. Крім того, суд першої інстанції не застосував положення Інструкції «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» від 31 січня 1966 року.

Вважає рішення виконавчого комітету Перегінської селищної ради від 26 лютого 1992 року №3 про визнання права власності на спірний житловий будинок №75 по вул. Січових Стрільців в смт. Перегінське за померлим ОСОБА_7 таким, що суперечить актам цивільного законодавства, порушує цивільні права та інтереси позивача та його родини, є незаконним. Тому підлягає скасуванню і видане на підставі незаконного рішення свідоцтво про право власності на будинок №75 по вул. Січових Стрільців в с. Перегінськ 02 березня 1992 року ОСОБА_7

Спірний будинок не входив до складу спадкового майна на момент складання заповіту бабусею відповідача, ОСОБА_10, на день її смерті 13 травня 1973 року, а був комунальною власністю, у ньому проживали та були належним чином зареєстровані родина позивача.

Відсутні документи, що підтверджують факт належного та в межах встановлених строків прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 його дружиною ОСОБА_10 чи іншою особою, тому не можна вважати її спадкодавцем спірного будинку. Ні ОСОБА_7, ні його дружина ОСОБА_10 у спірному будинку №75 не проживали, у фактичне володіння ним не вступали, а тому ОСОБА_3 не мав законних підстав для спадкування будинку та його подальшого відчуження.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції посилається на рішення Рожнятівського районного суду від 17 травня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_11 до Перегінської селищної ради, третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6 про скасування рішення Перегінської селищної ради від 26 лютого 1992 року про визнання права власності на спірний будинок за померлим ОСОБА_7, не зясувавши обставин, що мають значення для нової справи, не надавши їм правової оцінки та залишив без уваги доводи позивача, які спростовують обставини, встановлені у цивільній справі за позовом ОСОБА_11 за 2011 рік.

Крім того, суд першої інстанції не зясував, що будинок №75 по вул. Січових Стрільців в смт. Перегінське не є ідентичним будинку, зазначеному в документах, на підставі яких Перегінською селищною радою визнано право власності за ОСОБА_7, зокрема у Генеральному плані ділянки №1094 по вулиці Леніна. При порівнянні цього Генерального плану з Генеральним планом будинку №75 по вул. Леніна, який міститься в інвентарній справі ОБТІ та оформлений на ККП в 1956 році чітко видно, що це різні будинки за технічними характеристиками, конфігурацією будинку та земельної ділянки під ним, розташуванням допоміжних споруд.

Оскільки підставою для вселення позивача та його родини було надання частини будинку його батьку, як працівнику Комбінату комунальних підприємств, відповідно до ст. 278 ЦК УРСР, позивач та його родина мають права та законні інтереси, які вважають порушеними у звязку з прийняттям оскаржуваного рішення Перегінської селищної ради 26 лютого 1992 року, а саме право на житло та належне кожному громадянину право на його приватизацію.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши позивача ОСОБА_1 та його представника, які вимоги скарги підтримали, письмові пояснення Перегінської селищної ради, яка позовні вимоги визнала, відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5, які вимоги скарги заперечили, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 жодних належних та допустимих доказів про те, що будинок № 75 по вул. Січових Стрільців в смт. Перегінську на відповідних правових підставах належав його батькам, чи особисто надавався позивачеві у власність чи користування не надав. Відповідач ОСОБА_3, ставши власником будинку на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 травня 1992 року відчужив його ОСОБА_5 та ОСОБА_6, тобто розпорядився своєю власністю на власний розсуд і у спосіб передбачений цивільним законодавством, будь-яких порушень прав позивача ОСОБА_1 внаслідок відчуження не встановлено, тому відсутні підстави для визнання недійсними оспорюваних договорів купівлі-продажу житлового будинку.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За статтею 367 ЦПК, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що Перегінська селищна рада визнала за ОСОБА_7 право власності на житловий будинок № 75 по вул. Січових Стрільців в смт. Перегінське, що підтверджується архівним витягом з протоколу №1 засідання виконавчого комітету комунальних підприємств зняти з балансу будинок № 75 по вул. Січових Стрільців. (а.с.12).

У засіданні апеляційного суду представником позивача ОСОБА_2 також подано архівну копію протоколу засідання виконавчого комітету №1, копію рішення виконавчого комітету Перегінської селищної ради від 26 лютого 1992 року та копію заяви ОСОБА_12, реабілітованої дочки ОСОБА_13 про визнання права власності на будинок № 75 по вул. Січових Стрільців (т.2, а.с. 27-35).

На підставі рішення Перегінської селищної ради від 26 лютого 1992 року № 3 виконавчим комітетом Перегінської селищної ради 02 березня 1992 року видано свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок № 75 по вул. Січових Стрільців в смт. Перегінськ за ОСОБА_7, який помер 08 лютого 1965 року (а.с.13, а.с. 96).

Дружина померлого ОСОБА_7, - ОСОБА_10, яка померла 13 травня 1973 року, згідно заповіту від 08 травня 1973 року все майно, що буде належати їй на день смерті, заповіла своєму онуку ОСОБА_3 (а.с.15, 93).

Родинні відносини між ОСОБА_7Д, його дружиною ОСОБА_10, дочкою ОСОБА_14 та її сином ОСОБА_3 підтверджуються копіями свідоцтв (а.с. 95-99, т.1), і жодна із сторін у справі зазначених записів не оспорюють.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Рожнятівської державної нотаріальної контори від 19 травня 1992 року на підставі заповіту, посвідченого виконавчим комітетом Перегінської селищної ради від 08 травня 1973 року, спадкоємцем майна ОСОБА_10, яка померла 13 травня 1973 року - дружини померлого 08 лютого 1965 року ОСОБА_7, власником став їхній онук ОСОБА_3 Спадкове майно, на яке видане дане свідоцтво, складається із одного житлового будинку жилою площею 67,04 кв.м. під літерою «А» та знаходиться в смт. Перегінську по вул. Січових Стрільців № 75 Рожнятівського району Івано-Франківської області (а.с.14, 101).

Відповідно до договорів купівлі-продажу від 03 серпня 1994 року ОСОБА_3 відчужив ОСОБА_15 47/100 частин житлового будинку по вул. Січових Стрільців, 75 смт. Перегінськ Рожнятівського району, а саме веранду, літ. А, веранду, літ. А 2, приміщення 2-1, кухня -10,6 кв.м, приміщення 2-2, житловою площею 14,8 кв.м, приміщення 2-3, житловою площею 10,7 кв.м, приміщення 3-1, кухня 10,5 кв.м; ОСОБА_6 53/100 частин житлового будинку по вул. Січових Стрільців, 75 смт. Перегінськ Рожнятівського району, а саме веранду, літ. А 1, приміщення 3-2, житловою площею 26,2 кв.м, приміщення 1-1, коридор 5,5 кв.м, приміщення 1-2, комора -3, приміщення 1-3, кухня 11,2 кв.м, приміщення 1-4, житловою площею 14,7 кв.м.( а.с. 102-106)

Право на відчуження житлового будинку по вул. Січових Стрільців, 75 смт. Перегінськ Рожнятівського району для власника ОСОБА_3 передбачено ст.ст. 316-319, 328, 655 ЦК України.

За даними довідок-характеристик Івано-Франківського ОБТІ від 23 березня 1992 року №280 та 14 червня 1994 року №180 підтверджено, що ОСОБА_7 належав житловий будинок № 75 по вул. Січових Стрільців в смт. Перегінськ житловою площею 67,04 кв.м. згідно записів у реєстровій книзі (а.с.97, 105).

До апеляційної скарги представником ОСОБА_1 подано дві копії Генеральних планів участка №1094 на домоволодіння ОСОБА_7 по вул. Леніна у смт. Перегінськ Станіславської області від 1948 року та Генеральний план участка по вул. Леніна, 75, квартал №4 від 17 січня 1956 року, де користувачем зазначено Комбінат комунальних підприємств із зображенням плану будинку та земельної ділянки. Представник апелянта вважає, що зазначені будівлі не належали первинному власнику ОСОБА_7, а іншій особі.

Колегія суддів вважає такі доводи представника необґрунтованими, оскільки на самому Генеральному плані від 1948 року зазначено власником будівлі ОСОБА_7 За даними Перегінської селищної ради та усіма первинними документами, які є в матеріалах справи, жодна із сторін не заперечує, що спірне домоволодіння №75 по вул. Січових Стрільців в смт. Перегінськ було у користуванні Комбінату комунальних підприємств аж до винесення виконавчим комітетом Перегінської селищної ради від 26 лютого 1992 року рішення про передачу домоволодіння №75 попередньому власнику ОСОБА_7

Колегія суддів вважає, що не можна взяти до уваги як доказ представника апелянта, що нанесені на Генеральних планах від 1948 та 1956 років будівлі є різними спорудами та різними земельними участками, які не належали ОСОБА_7 як первинному власнику за поданим висновком експерта, складеним 04 вересня 2018 року, за зверненням представника апелянта ОСОБА_2

Зазначення у висновку експерта, що житловий будинок, зображений на Генеральному плані, участка №1094 від 1948 року та на Генеральному плані від 17 січня 1956 року, участка по вул. Леніна, 75 відрізняється по ширині на 4 см, по довжині на 2, 50 метра та незначні відстані по висоті, а також по конфігурації земельних ділянок, не може бути переконливим доказом у даній справі, що цей будинок не належав ОСОБА_7, як первинному власнику.

Колегія суддів вважає, що незначні розбіжності по ширині та висоті будинку можуть бути похибкою при їх обмірі спеціалістами техінвентаризації, а різниця у довжині будинку між Генеральними планами має місце, за поясненнями відповідачів, у звязку із добудовою до частини будинку, яку раніше займала ОСОБА_16 веранди, яка і внесена до Генерального плану 1956 року, аналогічно зображена ця добудова і у технічному паспорті, виготовленому на замовлення позивача ОСОБА_1 від 20 травня 2016 року. Також відповідачі доводять, що конфігурація земельної ділянки на обох Генеральних планах може бути змінена через перерозподіл земельної ділянки, яка належала до спірного будинку, виконкомом Перегінської селищної ради.

Тому колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_17 та його представником жодним переконливим і допустимим доказом не доведено, що домогосподарство по вул. Січових Стрільців, 75, як первинному власнику не належало ОСОБА_7

Навіть відповідач - Перегінська селищна рада, яка визнає предявлений позов ОСОБА_1, у своїх поясненнях жодним чином не посилається на те, що будинок по вул. Січових Стрільців, 75 у смт. Перегінськ до передачі будинку на баланс селищної ради не належав ОСОБА_7, а тільки вважають, що у 1992 році попередньою радою він був переданий з порушенням встановленого порядку та з порушенням житлових прав позивача та його сімї.

Рішенням Виконавчого комітету Рожнятівської районної ради народних депутатів від 12 червня 1991 року №103 підтверджено, що ОСОБА_12 - дочка першого власника спірного домоволодіння , 17 березня 1946 року була необґрунтовано арештована за підозрою вчинення діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини. Батьки репресованої, ОСОБА_12, з жилого будинку в цей час були виселені, хоча будинок офіційно не був конфіскований.

19 серпня 1946 року ОСОБА_12 постановою управління МДБ по Станіславській області з управління звільнена з реабілітацією. Жилий будинок, який станом на 17 березня 1946 року знаходився в селищі Перегінськ по вул. Леніна №1094, і належав батькові репресованої, ОСОБА_7, незаконно був у нього вилучений і взятий на баланс Перегінським комунгоспом (а.с. 18).

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в ОСОБА_6» вилучені будівлі та інше майно по можливості (якщо будинок незайнятий, а майно збереглося) повертаються реабілітованому або його спадкоємцям натурою. При відсутності такої можливості заявнику відшкодовується вартість будівель та майна.

Не підлягають поверненню (компенсації) будівлі та інше майно, що було націоналізовано (муніципалізовано) на підставі відповідних нормативних актів.

Відповідно до ч. 3 п. 9 Постанови Верховної ОСОБА_17 України «Про тлумачення закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в ОСОБА_6» в редакції 2015 року конфісковані будинки не можуть бути повернуті реабілітованому (його спадкоємцям першої черги), якщо первинному набувачу вони були передані правомірно і знаходяться у його власності або перебудовані у нежилі будівлі чи суттєво перебудовані. Можливість повернення реабілітованому будинку (його частини) в натурі вирішується з урахуванням конкретних обставин: правомочного проживання там громадян, більшого порівняно з його вартістю розміру затрат на перебудову, потреби у продовженні його використання для соціальних потреб (дитячих закладів, лікарень тощо). Не можуть бути повернені жилі будівлі, будинки реабілітованому (його спадкоємцям першої черги), якщо первинному набувачу вони були передані правомірно і знаходяться у його власності або перебудовані у нежилі будівлі чи суттєво перебудовані. В разі неможливості повернення будівель чи майна у натурі реабілітованому (його спадкоємцям першої черги) їх вартість відшкодовується установами, організаціями та їх правонаступниками громадянам та їх спадкоємцям, а якщо ці фізичні та юридичні особи та їх правонаступники невідомі - фінансовими органами з коштів місцевого бюджету у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Протягом усього часу розгляду даної справи жоден із учасників справи не заперечував, що власником спірного домоволодіння була Перегінська селищна рада, яка і визнала право власності за попереднім власником ОСОБА_7

Колегія суддів вважає, що Перегінська селищна рада, як власник оскаржуваним рішенням від 26 лютого 1992 року визнала право власності за попереднім власником ОСОБА_7 на будинок по вул. Січових Стрільців, 75 у смт. Перегінськ на відновлення справедливості у звязку із незаконним вилученням, взяттям на баланс комунгоспу та реабілітацією дочки власника ОСОБА_18 (а.с.18, т.1).

Протягом часу розгляду даної справи судом першої інстанції та у апеляційному порядку позивачем, його представником та Перегінською селищною радою жодним переконливим та допустимим доказом не доведено, що рішення Перегінської селищної ради від 26 лютого 1992 року було помилковим і не відповідало меті його реалізації.

У встановленому законодавством порядку документів на право користування житловим будинком по вул. Січових Стрільців, 75 в смт. Перегінськ фактично не було у жодного учасника справи, тому Перегінська селищна рада управі була розпорядитися спірним будинком у спосіб визнання права власності за померлим ОСОБА_7

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 17 травня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_16 до Перегінської селищної ради, третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6 про скасування рішення сесії Перегінської селищної ради № 3 від 26 лютого 1992 року у задоволенні позову ОСОБА_16 відмовлено. Цим рішенням суду також встановлено, що власником домоволодіння № 75 по вул. Січових Стрільців в смт. Перегінське з 1946 року був ОСОБА_7, який помер 08 лютого 1965 року. Після його смерті власником даного будинку стала його дружина ОСОБА_10В, яка все своє майно заповіла своєму внукові ОСОБА_3

Вказаним рішенням також встановлено, що спірний будинок № 75 по вул. Січових Стрільців в смт. Перегінськ, який належав ОСОБА_7, у 1956 році безпідставно був взятий на баланс комунгоспу, тому Перегінська селищна рада правомірно у 1992 році повернула його спадкоємцям законного власника.

Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту правомірного заняття ним та його родиною житлового будинку, окрім як копії квитанцій та абонентської розрахункової книжки про оплату послуг за споживання електроенергії та газопостачання, що, як правильно встановлено судом першої інстанції, не може слугувати доказом надання житла особі, а є лише підтвердженням оплати за надані комунальні послуги, а сам факт реєстрації місця проживання не означає набуття права на постійне користування житлом.

Відповідно до архівного витягу з протоколу засідання виконавчого комітету Перегінської селищної ради від 12 січня 1965 року при розгляді заяви батька позивача ОСОБА_8,який просив виділити і розширити йому комунальну квартиру, вирішено відмовити у виділенні квартири (а.с.137, т.1).

За змістом заявлених позовних вимог позивач ОСОБА_1 оспорює всі правовстановлюючі документи видані відповідачам на житловий будинок по вул. № 75 по вул. Січових Стрільців в смт. Перегінськ у звязку із порушенням його права та членів сімї, у тому числі і брата, та право на приватизацію державного житлового фонду відповідно до ЗУ від 19 червня 1992 року №2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» і зазначає, що про передачу будинку у власність ОСОБА_7 та інших спадкоємців та набувачів дізнався у липні 2016 року під час розгляду Рожнятівським районним судом адміністративної справи за позовом відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до Перегінської селищної ради про визнання незаконною бездіяльність органу місцевого самоврядування та зобовязання вчинити дії щодо надання дозволу на складання проекту землеустрою та відведення земельної ділянки по вул. Січових Стрільців, 75.

Тобто позивач намагається приватизувати житловий будинок по вул. № 75 по вул. Січових Стрільців в смт. Перегінськ в порядку ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», для чого і виготовив технічний паспорт на весь будинок.

Однак, апеляційним судом встановлено, що ще при розгляді справи за позовом ОСОБА_16 до Перегінської селищної ради, третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6 про скасування рішення сесії Перегінської селищної ради № 3 від 26 лютого 1992 року у 2010 році у справі були допитані як свідки дружина позивача ОСОБА_19 та дружина його брата, також ОСОБА_19, які підтвердили, що у 90-х роках ОСОБА_6 заявив, що будинок належить йому, і з того часу вони не платять квартплату.

Поданим представником відповідача ОСОБА_3 рішенням Рожнятівського районного суду від 23 жовтня 2012 року про розгляд справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_16 та співвідповідача ОСОБА_20, третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Рожнятівської сільської ради також встановлено, що свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_21 підтвердили, що з 90-х років їм відомо, що співвласниками будинку №75 по вул. Січових Стрільців, є ОСОБА_5 та ОСОБА_6, і з того часу вони квартплату ні у селищну раду, ні у власника даного житлового будинку не сплачують.

Зазначені обставини підтверджують той факт, що позивач ОСОБА_1 та члени його сімї ще з 90 х років знали, що за рішенням Перегінської селищної ради від 1992 року відповідачі стали новими власниками і їм було відомо про право на розпорядження будинком, в якому проживають.

Як підставу для виселення сімї ОСОБА_16 із будинку №75 по вул. Січових Стрільців в смт. Перегінськ суд зазначив, що у відповідності до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» №475/97ВР від 17 липня 1997 року та протоколів 2,4,7 та 11 до згаданої Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає права особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею незалежно від волі інших осіб (ст.. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Отже, апеляційним судом встановлено, що власники житлового будинку №75 по вул. Січових Стрільців ОСОБА_5, та ОСОБА_6, з часу набуття фактично добиваються повернення будинку та належної для його обслуговування земельної ділянки, частину будинку, у якій проживала раніше ОСОБА_16, тобто квартиру №2 загальною площею 37,2 кв.м, яка зазначена у технічному паспорті, виготовленому на замовлення позивача, ОСОБА_1, 20 травня 2016 року фактично займає відповідач ОСОБА_5

В оскаржуваному рішенні також зазначено пояснення ОСОБА_17, що після смерті батьків у 1983 році він залишився проживати із своєю сімєю у даному будинку, сплачував комунальні платежі за газ та світло до 1992 року, та з братом проводили поточний ремонт. Однак, з того часу комунальні платежі не сплачує, оскільки будинок належить іншим особам. Батько за життя документів на дане житло не мав. У комунгоспі була домова книжка, однак з невідомих причин вона пропала. Батько у 1965 році звертався до селищної ради про надання житла, однак йому було відмовлено. На даний час він іншого житла не має, до селищної ради із заявою про приватизацію спірного житла не звертався, оскільки знає, що спірний будинок належить іншим особам на підставі оспорюваних ним документів.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги ОСОБА_17 доводить своє та членів сімї право на проживання у спірному будинку №75 по вул. Січових Стрільців. У даній справі питання права користування позивачем будинком як єдиним житлом не вирішувалося. Колегія суддів вважає, що саме право на проживання не порушує права власності позивача, оскільки будинок у власність з 1992 року передано іншій особі та проводилось його відчуження.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що повернення житла ОСОБА_13 відбулось правомірно, без порушень права власності позивача, оскільки такого права у нього не було, а відповідно і подальший перехід права власності іншим особам, ОСОБА_5, ОСОБА_6, також є правомірним.

Ураховуючи викладене та те, що позивач не є власником житлового будинку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оскільки право власності на спірний житловий будинок у 1992 році було визнано за ОСОБА_7, а в порядку спадкування ОСОБА_3 правомірно набув права власності на нього, то мав право розпорядитися ним на власний розсуд.

Відповідно до статті 1301 ЦК України в редакції 2004 року свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Встановивши, що ОСОБА_3 як спадкоємець за заповітом прийняв спадщину після смерті бабусі ОСОБА_10 у встановлений законом строк, що підтверджено довідкою виконкому Перегінської селищної ради №58 від 12 травня 1992 року, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 травня 1992 року, виданого на ім'я ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол). Держави-учасниці Конвенції зобов'язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в ОСОБА_6 закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (стаття 41 Конституції України).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи за заявами про захист права на мирне володіння майном, напрацював загальновизнані стандарти захисту цього права, які зводяться до такого загального правила: вирішуючи питання про те, чи відбувається порушення статті 1 Першого протоколу, треба визначити: чи є в позивача право власності на майно, що охоплюється змістом статті 1; чи мало місце втручання в мирне володіння майном та яким є характер такого втручання; чи відбулося позбавлення майна.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення по суті спору, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 20 квітня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст судового рішення складено 25 вересня 2018 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

ОСОБА_22