АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/4996/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2018 року м. Київ

справа № 752/10763/14-ц

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Шебуєва Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка подана представником ОСОБА_3,

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 березня 2018 року, постановлене у складі судді Кізюн Л.І.,

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів на утримання дитини,

встановив:

В липні 2014 року позивач ОСОБА_4 звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів на утримання дитини, в якому просила стягнути з відповідача на її користь 64 920 грн. 50 коп. пені за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 з 04 червня 2005 року по 27 травня 2009 року. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу з відповідачем у них склалися неприязні стосунки через вирішення спірних майнових питань. Так, протягом 2009-2014 років було розглянуто шість цивільних справ, по яких постановлено 14 різних судових рішень, а саме:

рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 травня 2009 року було розірвано шлюб між нею та відповідачем;

рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08 вересня 2010 року було стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_5, який проживає з нею, в розмірі 250 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття;

рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 квітня 2011 року відповідачу був визначений порядок його участі у вихованні сина ОСОБА_5;

рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 грудня 2010 року та рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2013 року відповідач був визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням у АДРЕСА_1;

рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 вересня 2011 року було поділено спільне сумісне майно подружжя;

рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 травня 2014 року було надано дозвіл на виготовлення проїзного документу дитини та на виїзд за межі України у супроводі його матері - ОСОБА_4, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2

Внаслідок невиконання відповідачем рішення суду про стягнення аліментів, за останнім утворилася заборгованість по виплаті аліментів. Так, за період з квітня 2010 року по 01 червня 2014 року заборгованість відповідача по сплаті аліментів на утримання сина становить 6750 грн. Сума неустойки, яку відповідач повинен сплатити, станом на 20 червня 2014 року становить 64 920 грн. 50 коп., які позивач просила стягнути з відповідача.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 64920 грн. 50 коп. пені за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_5 та 243 грн. 60 коп. судового збору.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року заочне рішення від 17 грудня 2014 року скасовано та призначено справу до розгляду.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 09 серпня 2016 року справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів - було передано на розгляд до Солом'янського районного суду м. Києва за підсудністю.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року справу було передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року було скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Під час розгляду справи судом позивач уточнила та збільшила розмір позовних вимог та відповідно до остаточної редакції позовних вимог від 13 березня 2018 року, позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь неустойку за прострочення сплати аліментів за період з 15 квітня 2010 року по 01 травня 2017 року на утримання неповнолітнього ОСОБА_5 в розмірі 260 450 грн. 53 коп. та всі судові витрати.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 23 березня 2018 року позов задоволено : стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 260 450 грн. 53 коп. та 243 грн. 60 коп. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір - 2360 грн. 91 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково, посилаючись на його незаконність, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи.

Вказував, що у процесі виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва № 2-3848/10 від 08 вересня 2010 року ОСОБА_2 аліменти за період з 15 квітня 2010 року по 31 липня 2014 року сплачені в повному обсязі, однак відсутні письмові докази сплати аліментів за наступні періоди: листопад 2010 та грудень 2010 року; квітень 2011 та липень 2011 року; травень 2012 та жовтень 2012 року.

Тому вважає, що його борг зі сплати аліментів за виконавчим листом у твердій грошовій сумі за 5,5 місяців становить : листопад 2010 року - 250 грн., грудень 2010 року - 250 грн., квітень 2011 року - 125 грн. (оскільки у березні 2011 року сплачено 375 грн.), липень 2011 року - 250 грн., травень 2012 року - 250 грн. та жовтень 2012 року - 250 грн., що становить 1375 грн. та борг зі сплати аліментів за виконавчим листом у частці від доходу - період з серпня 2014 року по грудень 2017 року, що становить 19 905 грн. 99 коп.

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки, починаючи з травня 2017 року із заробітної плати ОСОБА_2 почали утримувати аліменти та наявну заборгованість за вказаним виконавчим листом. Зазначав, що про наявність як рішення суду про стягнення аліментів у частці від доходу, так і про виконавче провадження ОСОБА_2 стало відомо після утримання вказаних аліментів із його заробітної плати.

Зазначав, що виконавчий лист, виданий на підставі заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва № 752/10684/14-ц від 01 вересня 2014 було отримано ОСОБА_4 28 січня 2015 року, вказане рішення суду набрало законної сили 21 листопада 2014 року, документ про примусове виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва № 752/10684/14-ц від 01 вересня 2014 року надійшов до ВДВС Солом'янського РУЮ в м. Києві лише 29 лютого 2016 року. При цьому копія постанови про відкриття виконавчого провадження № 50341048 від 03 березня 2016 року направлена боржнику за адресою: АДРЕСА_1, за якою він не проживає та рішенням суду його було визнано таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням.

Враховуючи викладені обставини, відповідач вважає, що відсутня його вина у несвоєчасному виконанні рішення суду від 01 вересня 2014 року, а тому відсутні підстави, визначені ст. 196 СК України, для притягнення його до відповідальності у вигляді пені за несплату аліментів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача заперечує проти доводів відповідача та вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим.

Вказує, що факт наявності боргу відповідача підтверджується трьома розрахунками заборгованості, які наявні в матеріалах справи. Суд обґрунтовано взяв до уваги останній розрахунок заборгованості по сплаті аліментів за вихідним № 28736, з якого вбачається наявність заборгованості відповідача по сплаті аліментів в твердій сумі в розмірі 5625 грн. станом на 01 липня 2014 року та у відсотках від отримуваного доходу в розмірі 19905 грн. 99 коп. станом на 01 січня 2018 року, оскільки він є останнім за датою складання на момент постановлення судового рішення. У цьому розрахунку враховано всі квитанції, які були надані відповідачем на підтвердження сплати аліментів та не враховано квитанції, які не містять цільового призначення платежу, та позивач коштів за ними не отримувала.

Відповідач не оскаржував у встановленому законом порядку жодний розрахунок заборгованості. Крім того, з грудня 2014 року відповідач достовірно знав про вимогу позивача отримувати аліменти на дитину та бажання притягнути відповідача до відповідальності за ухилення від сплати аліментів, але свідомо ухилявся від їх сплати.

Зазначає, що відповідач безпідставно посилається на ст. 196 СК України щодо заборони стягувати пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі, більшому за 100 % заборгованості, оскільки зазначена редакція цієї статті набрала чинності 8 липня 2017 року, а період, за який позивач просить стягнути пеню, обмежується квітнем 2017 року.

Звертала увагу суду, що відповідач не звертався до суду з клопотанням про зменшення розміру пені за прострочення сплати аліментів з тих чи інших підстав. Протягом всього судового розгляду з 2014 року відповідач заперечував факт наявності боргу по сплаті аліментів і лише у своїх запереченнях від 03 липня 2017 року відповідач просив суд звільнити його від сплати аліментів за період з липня 2014 року по березень 2017 року. Вважає, що оскільки відповідачем клопотання про зменшення розміру пені за прострочення сплати аліментів не заявлялося, то суд апеляційної інстанції позбавлений права вирішувати це питання на стадії перегляду судового рішення.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити. Вважали, що максимальний розмір пені, який може бути стягнуто з відповідача, становить 464 грн. 50 коп.

Представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_8 вважала доводи апеляційної скарги необґрунтованими та безпідставними, просила залишити оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ч. 4 ст. 147 та п.3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність звернення позивача ОСОБА_4 з вимогами про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на її користь суми неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини, оскільки судом встановлено факт заборгованості з боку відповідача по сплаті аліментів на утримання дитини , а в матеріалах справи відсутні докази на спростування вини відповідача щодо невиконання зобов'язання по сплаті аліментів. Відповідач є обізнаним щодо покладення на нього такого обов'язку згідно з рішеннями Голосіївського районного суду м. Києва від 08 вересня 2010 року та від 1 вересня 2014 року, тому судом встановлено наявність підстав для реалізації передбаченого ст. 196 СК України права позивача, на утриманні якої знаходиться неповнолітній син.

Крім того, суд врахував, що згідно з ч.1 ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

Судом першої інстанції прийнято до уваги дані довідки-розрахунку ВДВС Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, згідно з якою заборгованість ОСОБА_2 по аліментах станом на 01 січня 2018 року становить: щодо стягнення аліментів у твердій грошовій сумі - 5625 грн.; в частці від доходу - 19 905 грн. 99 коп. (а.с. 159-160 т. 2).

Визначаючи суму пені, суд погодився із виконаним позивачем розрахунком неустойки (пені) за несплату аліментів, відповідно до якого сума пені за період з 15 квітня 2010 року по 01 травня 2017 року складає 260 450 грн. 53 коп. (а.с. 155-157 т. 2).

Проте погодитись із такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, оскільки висновки зроблені за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, та не у повному обсязі відповідають обставинам справи.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що порядок нарахування пені, який застосовано судом, у значній мірі суперечить порядку нарахування пені, що застосовано позивачем та її представником, при цьому суд першої інстанції взяв за основу при ухваленні рішення саме розрахунок позивача та розраховану нею загальну суму пені, не наводячи у рішенні жодних розрахунків.

Так, судом у рішенні зазначено, що неустойка (пеня) за один місяць обчислюється так: заборгованість зі сплати аліментів за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен з прострочених платежів (за кожен місяць). (Постанова Верховного Суду України від 03.02.2016 року у справі № 6-1477цс15). При цьому сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Однак, як вбачається з розрахунку пені, виконаного позивачем та її представником, пеня розрахована наступним чином: заборгованість за окремо визначений місяць помножена на 1% пені і помножена на кількість днів, що минули з дня, коли аліменти повинні були бути сплачені, і до 01 травня 2017 року. Наприклад, несплачені аліменти у листопаді 2010 року - 250 грн. х 1% х 2343 дні = 5857 грн. 50 коп. - сума пені за несплату аліментів у листопаді 2010 року, за період з грудня 2010 року по квітень 2017 року включно.

Таким чином, позивачем нараховано пеню на заборгованість за кожен місяць періоду з квітня 2010 року по квітень 2017 року, за винятком місяців, у яких заборгованість була сплачена, на загальну суму 260 450 грн. 53 коп.

Проте судом першої інстанції належним чином зазначений розрахунок перевірений не був, а також необґрунтовано не прийнято до уваги доводи відповідача щодо сплати аліментів у твердій грошовій сумі 250 грн. за період до липня 2014 року, що підтверджується відповідними доказами.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4 виходячи із наступного.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 196 СК України ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин) при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки ( пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки ( пені), визначена у статті 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-149цс14, оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, то при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

В постановах Верховного Суду України за 2015, 2016 роки була висловлена інша правова позиція, відповідно до якої сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались ( постанови Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-94цс15; від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16; від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16).

Проте у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц Велика Палата визнала за необхідне відійти від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року справі № 6-94цс15 та наступних постановах, виходячи із того, що у статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

З матеріалів справи встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 червня 2005 року по 27 травня 2009 року. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 травня 2009 року шлюб між між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 було розірвано. Після реєстрації розірвання шлюбу позивач змінила прізвище на «ОСОБА_10».

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08 вересня 2010 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини - було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 250 грн. щомісяця, починаючи з 15 квітня 2010 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 58-60,том 1).

20 вересня 2010 року в порядку примусового виконання зазначеного рішення суду Солом'янським ВДВС ГТУЮ у м. Києві було відкрито виконавче провадження № 21438501.

Відповідно до постанови державного виконавця ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві ВП № 21438501 від 05 червня 2014 року виконавчий лист № 2-3848, виданий 08.09.2010 року про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4, було повернуто стягувачеві, згідно з заявою стягувача про повернення виконавчого документу (а.с. 131, том 1).

Звертаючись з даним позовом про стягнення неустойки 04 липня 2014 року, позивач ОСОБА_4 стверджувала, що відповідачем жодного платежу у розмірі 250 грн. здійснено не було та нарахувала пеню на кожен щомісячний платіж у сумі 250 грн. за період прострочення з квітня 2010 року по 04 липня 2014 року.

Під час розгляду даної справи сторонами неодноразово було подано розрахунки заборгованості, виконані державними виконавцями, які суттєво різняться між собою.

Так, відповідно до розрахунку заборгованості, виконаного державним виконавцем Фартушною Ю.А., станом на 01 червня 2014 року, заборгованість складає 6750 грн., а сума сплачених аліментів за період з квітня 2010 року по травень 2014 року становить 5750 грн. (а.с. 70, том 1).

Відповідно до розрахунку заборгованості за вихідним № 18689, складеного головним державним виконавцем Максименко М.Ф., по виконанню виконавчого листа ( дублікату) від 08.12.2015 року про стягнення аліментів на користь ОСОБА_4 у розмірі 250 грн. щомісячно, загальна сума заборгованості по аліментах становить 1375 грн., а сума сплачених аліментів за вищевказаний період становить 10 750 грн. ( а.с. 134-135, том 2).

Відповідно до розрахунку заборгованості за вихідним № 28763, складеного головним державним виконавцем Максименко М.Ф. по цьому ж виконавчому листу, сума заборгованості складає 5625 грн., а сума сплачених аліментів за період з квітня 2010 року по червень 2014 року становить 7000 грн. ( а.с. 159-160, том 2).

Разом з тим, заперечуючи проти позовних вимог, відповідач ОСОБА_2 надав суду оригінали квитанцій про сплату аліментів за період з квітня 2010 року по липень 2014 року включно, а до матеріалів справи - копії квитанцій ( а.с. 15-23, том 2), відповідно до яких щомісячні платежі на суму 250 грн. були здійснені ОСОБА_2 у вказаний період, платежі не здійснювались лише: у грудні 2010 року, у квітні та липні 2011 року, у січні та жовтні 2012 року, у лютому 2014 року.

Порівнявши надані відповідачем квитанції та розрахунки суми заборгованості по сплаті аліментів у розмірі 250 грн. щомісячно, колегія суддів дійшла висновку, що для нарахування пені за несвоєчасну сплату аліментів слід приймати до уваги розрахунок заборгованості на суму 1375 грн., оскільки сплата лише вказаної суми не підтверджена відповідними квитанціями.

Доводи представника позивача про те, що вірним є розрахунок заборгованості на суму 5625 грн., оскільки в ньому по вимозі стягувача не враховані квитанції, в яких відсутня вказівка про призначення платежу (аліменти), колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у відповідача наявні оригінали квитанцій, видані відділеннями «Укрпошти», на суму щомісячного платежу - 250 грн., що були шляхом електронного переказу сплачені на ім'я ОСОБА_4 Будь-яких даних про інше призначення цих платежів, ніж аліменти, матеріали справи не містять, а посилання представника позивача про те, що відповідачем сплачувався борг у зв'язку з розподілом майна, жодними належними доказами не підтверджені.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що платежі, здійснені у вересні 2010 року на суму 250 грн. та у жовтні 2010 року на суму 1125 грн., та які не зазначені у розрахунку державного виконавця за вихідним № 28763, узгоджуються за датами платежу з періодом часу щодо набуття рішенням суду законної сили, зверненням рішення суду до виконання, а також зі змістом постанови державного виконавця про зняття арешту із майна боржника ОСОБА_2 від 14.10.2010 року, що був накладений у зв'язку із наявністю заборгованості ( а.с. 206, том 3).

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне здійснити розрахунок пені за прострочення сплати аліментів по рішенню Голосіївського районного суду м. Києва від 08 вересня 2010 року, виходячи із розрахунку заборгованості, виконаного державним виконавцем Максименко М.Ф. на суму 1375 грн., та квитанцій, що були надані відповідачем.

При цьому колегія суддів виходить зі змісту рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 вересня 2010 року, відповідно до якого аліменти у розмірі 250 грн. щомісячно стягнуті, починаючи із 15 квітня 2010 року, оскільки саме в цей день позивачем було подано позовну заяву, відповідно до якої вона просила стягувати з відповідача по 2500 грн. щомісяця.

Таким чином, за період з 15 квітня 2010 року до моменту набуття рішенням суду від 08.09.2010 року законної сили ( а для платежу, допущеного до негайного виконання - до дня прийняття рішення) нарахування пені не може здійснюватись, оскільки прострочення боржника не наступило з огляду на відсутність чітко визначеної суми стягнення у цей період.

Крім того, оскільки відповідач зобов'язаний до сплати аліментів, починаючи із 15 квітня 2010 року щомісячно, то строком сплати платежу за попередній місяць слід вважати 15 число кожного наступного місяця.

Враховуючи, що рішення суду в межах платежу за один місяць було допущене до негайного виконання, а перший платіж ОСОБА_2 було здійснено 22.09.2010 року на суму 250 грн., то кількість днів прострочення становить 7 днів, відповідно пеня за цей період становить 17 грн. 50 коп.

Зі змісту постанови про звільнення майна боржника з-під арешту від 14 жовтня 2010 року вбачається, що виконавче провадження за виконавчим листом № 2-3848 від 08.09.2010 року було відкрито 20 вересня 2010 року, а 06 жовтня 2010 року було винесено постанову про розшук майна боржника у зв'язку з наявною заборгованістю, яка відповідно до розрахунку державного виконавця на той час складала 1125 грн. ( 15 днів квітня - 125 грн. та по 250 грн. за травень, червень, липень, серпень 2010 року).

Враховуючи, що відповідно до постанови про відкриття провадження від 20.09.2010 року строк добровільного виконання рішення - 7 днів ( ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження), а заборгованість у сумі 1125 грн. було сплачено боржником 14 жовтня 2010 року ( квитанція - а.с.15, том 2), то прострочення сплати цієї суми становить 17 днів, відповідно сума пені на вказану заборгованість становить 191 грн. 25 коп.

Наступний платіж у сумі 250 грн. було здійснено 11 листопада 2010 року, тобто до 15 числа наступного за жовтнем місяця, відповідно прострочення платежу немає.

У грудні 2010 року платежу за листопад 2010 року у сумі 250 грн. здійснено не було, однак враховуючи суму переплати на 125 грн., здійснену 10 березня 2011 року, прострочення на суму 250 грн. становить 85 днів, а на суму 125 грн. - 2241 день, тобто в межах заявлених позовних вимог - до 01 травня 2017 року. Загальна сума пені на заборгованість за листопад 2010 року становить 3013 грн. 75 коп.

За грудень 2010 року, січень 2011 року, лютий 2011 року платежі були здійснені вчасно, заборгованості немає. 10 березня 2011 року було сплачено 375 грн., з яких 250 грн. - платіж за лютий 2011 року, 125 грн. - спрямовано на погашення заборгованості за листопад 2010 року.

У квітні 2011 року аліменти відповідачем не сплачувались, відповідно заборгованість за березень 2011 року становить 250 грн., кількість днів прострочення за період з 15 квітня 2011 року по 01 травня 2017 року становить 2205 днів, сума пені - 5512 грн. 50 коп.

Також відсутній платіж по аліментах за червень 2011 року на суму 250 грн., кількість днів прострочення за період з 15 липня 2011 року по 01 травня 2017 року становить 2113 днів, а сума пені - 5282 грн. 50 коп.

Враховуючи, що 18 лютого 2012 року було здійснено платіж за січень 2012 року, інших платежів у лютому 2012 року не надходило, то заборгованість за лютий становить 250 грн., кількість днів прострочення - 1871 день, сума пені - 4677 грн. 50 коп.

Також відповідачем не надано квитанцію про сплату платежу по аліментах у жовтні 2012 року, відповідно сума заборгованості за вересень 2012 року становить 250 грн., кількість днів прострочення з 15 жовтня 2012 року по 01 травня 2017 року - 1667, сума пені - 4167 грн. 40 коп.

Також відповідачем не надано квитанцію про сплату платежу у лютому 2014 року, враховуючи, що 17 січня 2014 року було здійснено платіж за грудень 2013 року, а у березні було здійснено 2 платежі по 250 грн. - 07 березня 2014 року та 31 березня 2014 року, тобто сплачено за лютий та березень 2014 року, то виникла заборгованість за січень 2014 року у сумі 250 грн.

В подальшому відповідачем були здійснені платежі - 29 квітня 2014 року - за квітень, 10 червня 2014 року - за травень, 02 липня 2014 року - за червень 2014 року, 15 липня 2014 року - за липень 2014 року.

Враховуючи, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 вересня 2014 року змінено розмір аліментів на 1/4 частину від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, починаючи з 04 липня 2014 року, тобто у липні 2014 року здійснено переплату, то нарахування пені на заборгованість за січень 2014 року слід проводити з урахуванням зазначеної суми. Відповідно пеня на заборгованість за січень 2014 року: на суму 250 грн. - прострочення 150 днів, на суму 158 грн. - прострочення 1020 днів, загальна сума пені на заборгованість за січень 2014 року - 1986 грн. 60 коп.

Крім того, з наданих відповідачем квитанцій по сплаті аліментів вбачається, що окремі платежі також здійснювались ним з порушенням строку сплати, тобто після 15 числа.

Відповідно у 2011 році було всього прострочено сплату щомісячних платежів у сукупності на 14 днів ( 16 листопада 2011 року - 1 день, 16 грудня 2011 року - 1 день, 27 січня 2012 року - 12 днів), тому сума пені становить 35 грн.

У 2012 році було допущено прострочення у сукупності на строк 26 днів ( 18 лютого 2012 року - 3 дні, 31 липня 2012 року - 16 днів, 22 грудня 2012 року - 7 днів), тому сума пені за цей період становить 65 грн.

За 2013 рік сукупний період прострочення становить 21 день (19 лютого 2013 року - 4 дні, 16 липня 2011 року - 1 день, 16 серпня 2013 року - 1 день, 17 вересня 2013 року - 2 дні, 21 жовтня 2013 року - 6 днів, 20 листопада 2013 року - 5 днів, 17 січня 2014 року - 2 дні), тому сума пені за вказаний період становить 52 грн. 50 коп.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що загальна сума пені за несвоєчасно сплачені платежі по аліментах у розмірі 250 грн. щомісячно, відповідно за період, заявлений у позовній заяві, тобто з моменту прострочення кожного окремого щомісячного платежу і до 01 травня 2017 року, становить 25 001 грн. 60 коп.

За викладених обставин колегія суддів не приймає до уваги розрахунок пені, виконаний представником позивача ОСОБА_4

Заявляючи позовні вимоги про стягнення пені за несплату аліментів у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку ( доходу) відповідача ОСОБА_11, відповідно до рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 вересня 2014 року, позивачем та її представником було прийнято до уваги дійсний розмір заробітної плати ОСОБА_2, отримуваної за місцем роботи у Київському транспортно-технологічному коледжі Державного університету інфраструктури та технологій, а також ту обставину, що відрахування суми аліментів та погашення заборгованості було розпочато за місцем роботи лише у травні 2017 року.

Таким чином, на суму щомісячної заборгованості у розмірі 1/4 частини заробітної плати позивачем було нараховано пеню окремо за кожен місяць, починаючи з липня 2014 року по 01 травня 2017 року, на загальну суму 141 401 грн. 78 коп.

Колегія суддів погоджується із порядком нарахування пені, застосованим позивачем, проте позовні вимоги на вказану суму задоволенню у повному обсязі не підлягають, враховуючи наступне.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 визначено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки ( пені), визначена у статті 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Як вбачається з матеріалів справи, заявляючи позов 04 липня 2014 року про зміну розміру аліментів з 250 грн. щомісячно на 1/4 частину від усіх видів доходу відповідача щомісячно, позивачем ОСОБА_4 було вказано адресу місця проживання відповідача ОСОБА_2: АДРЕСА_1. Зазначена адреса була вказана судом у виконавчому листі № 752/10684/14-ц, виданим Голосіївським районним судом м. Києва 28 січня 2015 року ( а.с. 205, том 3) на виконання заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 вересня 2014 року.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 грудня 2010 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 та визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2011 року зазначене рішення суду першої інстанції у частині вирішення позову ОСОБА_4 було скасовано та ухвалено нове рішення у цій частині, яким у позові ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2013 року було задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_4, рішення Апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2011 року скасовано, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 грудня 2010 року змінено в частині правових підстав для задоволення позову про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

В матеріалах даної справи відсутні належні докази тих обставин, що відповідач ОСОБА_2 був своєчасно повідомлений про пред'явлення позову ОСОБА_4 про зміну розміру аліментів та про ухвалення судом заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 вересня 2014 року.

З пояснень відповідача встановлено, що сплату аліментів на підставі рішення суду від 08.09.2010 року про стягнення 250 грн. щомісячно він припинив виконувати у липні 2014 року, дізнавшись про постанову державного виконавця від 05 червня 2014 року про повернення виконавчого документу стягувачу згідно з його заявою.

Як вбачається з постанови державного виконавця ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві ВП № 21438501 від 05.06.2014 року, виконавчий лист № 2-3848, виданий 08.09.2010 року про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4, було повернуто стягувачеві, згідно з заявою стягувача про повернення виконавчого документу (а.с. 131, том 1).

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 вересня 2014 року, яким було змінено розмір аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме ухвалено стягувати аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх доходів відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 липня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття, набуло законної сили 21 листопада 2014 року ( а.с. 120, том 3).

Виконавчий лист видано судом 28 січня 2015 року, а 29 січня 2015 року виконавчий лист було пред'явлено до виконання.

Однак постановою державного виконавця Солом'янського ВДВС ГТУЮ у м. Києві від 30 січня 2015 року було відмовлено у відкритті виконавчого провадження з підстав передбачених п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки вимога про збільшення розміру аліментів є похідною від вимоги про первісне стягнення аліментів, а станом на 30.01.2015 року виконавче провадження № 50341048 про стягнення з відповідача аліментів було закрито.

З листа ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві від 13.05.2015 року встановлено, що на виконанні у відділі перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-3848 від 08.09.2010 року, виданого Голосіївським районним судом про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 20.09.2010 року державним виконавцем Фурсою К.В. відкрито виконавче провадження. В ході проведення виконавчих дій встановлено, що виконавчий лист № 2-3848 від 08.09.2010 року втрачений. Вжиті заходи по відновленню виконавчого провадження, позитивних результатів не дали (а.с. 132, том 1).

Відповідно до ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 08.06.2015 року, було видано дублікат виконавчого листа № 2-3848/10 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 250 гривень щомісяця, починаючи з 15 квітня 2010 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 133, том 1). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 08 червня 2015 року залишено без змін (а.с. 162, том 2).

З листів ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві від 15 жовтня 2015 року та від 04 листопада 2015 року вбачається, що після перевірки вхідної кореспонденції за 2014 рік було встановлено, що ОСОБА_4 з заявою про повернення виконавчого документу без виконання до ВДВС не зверталася, оригінал виконавчого листа їй не направлявся. В той же час було виявлено, що ОСОБА_11 07 травня 2014 року звертався до ВДВС з заявою, але її зміст встановити не можливо (а.с.а.с. 163, 164, том 2).

Постановою державного виконавця № 21438501 від 23 грудня 2015 року про перевірку виконавчого провадження було скасовано постанову про повернення виконавчого документу від 05 червня 2014 року, а матеріали виконавчого провадження було постановлено відновити.

03 березня 2016 року було відкрито виконавче провадження № 50341048 про примусове стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітнього сина у розмірі 1/ 4 частини від усіх його доходів.

Постановою державного виконавця ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві ВП № 21438501 від 04 жовтня 2016 року, обидва виконавчі провадження № 50341048 про примусове стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі та № 50341048 про стягнення аліментів у частці від доходу відповідача були об'єднані в одне зведене виконавче провадження (а.с. 5,том 2).

Таким чином, з матеріалів справи встановлено, що з липня 2014 року відповідач ОСОБА_2 припинив виконувати рішення від 08 вересня 2010 року про стягнення аліментів у розмірі 250 грн. щомісячно та в подальшому його не виконував.

Разом з тим, в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 визнав, що про рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 вересня 2014 року про зміну розміру аліментів він дізнався через кілька місяців - півроку після його ухвалення та отримав у суді копію зазначеного рішення.

Враховуючи, що позивачем ОСОБА_4 не надано суду доказів, коли саме відповідач ОСОБА_2 був повідомлений про ухвалення зазначеного рішення та ознайомлений з його змістом, колегія суддів вважає встановленою обставину, що з березня 2015 року відповідачу ОСОБА_2 було достеменно відомо про зміст рішення суду від 01 вересня 2014 року.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 09 квітня 2015 року відповідач звернувся з заявою про перегляд заочного рішення про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, що було ухвалено судом у даній справі 17 грудня 2014 року.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає відсутніми підстави для задоволення позовних вимог про стягнення пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 1/ 4 частини усіх видів доходів за рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 вересня 2014 року за період з липня 2014 року по березень 2015 року, оскільки вина відповідача у виникненні заборгованості по аліментах за цей період не доведена. Отже, підстави для нарахування пені на суму заборгованості за вказаний період відсутні.

Згідно з ч. 3 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Відповідно до ч. 3 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом .

Як вбачається з розрахунків заборгованості по аліментах у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу щомісячно, зроблених головним державним виконавцем Максименко М.Ф. за вихідними № 18688, № 28736, зазначені розрахунки є однаковими, здійсненими на підставі довідки відповідача з місця роботи про його доходи у період часу з липня 2014 року по грудень 2017 року ( а.с. 136-137, том 2, 159-160, том 2). Розрахунки цієї заборгованості відповідачем не оспорювалися.

Відповідно до вказаних розрахунків, розмір заборгованості станом на 01 травня 2017 року ( межі нарахування пені позивачем у позовних вимогах) становить 29 625 грн. 06 коп.

Відповідно до постанови державного виконавця від 26 квітня 2017 року Київським транспортно-технологічним коледжем було розпочато відрахування із заробітної плати ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 у розмірі 1/2 частини заробітної плати, для сплати аліментів у розмірі 1/4 частини заробітної плати та 1/4 частини - на погашення виниклої заборгованості. ( а.с. 138,том 3)

Станом на 01 січня 2018 року заборгованість складала 19 905 грн. 99 коп., а станом на 01 вересня 2018 року заборгованість складає 17 944 грн. 46 коп.

Разом з тим, враховуючи, що відповідач був обізнаний про наявність судового рішення про зміну розміру аліментів у березні 2015 року, ним не надано суду належних доказів щодо наявності обставин, які б перешкоджали йому добровільно сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина за період з квітня 2015 року по квітень 2017 року.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про відсутність його вини у несплаті аліментів з огляду на відсутність відкритого виконавчого провадження до березня 2016 року, неналежне повідомлення його державним виконавцем про відкриття виконавчого провадження 03 березня 2016 року, колегія суддів не приймає до уваги як підставу для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасну сплату аліментів, оскільки з березня 2015 року відповідач ОСОБА_2 був достовірно обізнаний про наявність рішення суду від 01 вересня 2014 року про зміну розміру аліментів, тому в силу ст. 14 ЦПК України ( в редакції на час виникнення спірних правовідносин) та ст. 180-181 СК України зобов'язаний виконувати вказане рішення.

Крім того, суд звертає увагу, що позовні вимоги про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів по рішенню суду від 01.09.2014 року були заявлені ОСОБА_4 за період, у який дана справа вже перебувала на розгляді в суді першої інстанції. При цьому з квітня 2015 року відповідачу було відомо про розгляд даної справи і притягнення його до відповідальності за ухилення від сплати аліментів у вигляді стягнення пені, оскільки 08 квітня 2015 року він звернувся з заявою про скасування заочного рішення у даній справи.

З викладеного вбачається, що відповідач ОСОБА_2, достовірно знаючи з березня 2015 року про набуття законної сили рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01.09.2014 року, про наявність у провадженні суду даної справи про стягнення пені за несплату аліментів з липня 2014 року, у 2015-2016 роках не сплачував коштів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду відповідно до ст. 181 СК України є одним зі способів виконання обов'язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Отже, відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти на утримання сина, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України.

Як вбачається з виконаного позивачем розрахунку пені, який колегія суддів вважає правильним, пеня нарахована на суму щомісячної заборгованості, виходячи із розміру 1/4 частини заробітної плати відповідача та кількості днів прострочення, розрахованих для кожного платежу.

Наприклад, сума аліментів за квітень 2015 року становить 672 грн. 22 коп., кількість днів прострочення - 731, отже, сума пені - 4912 грн. 32 коп.; сума аліментів за травень 2015 року становить 584 грн. 22 коп., кількість днів прострочення - 700 днів., тому сума пені - 4088 грн.; сума аліментів за червень 2015 року - 2129 грн. 77 коп., кількість днів прострочення - 670 днів, сума пені - 14 264 грн. 30 коп. Сума аліментів за березень 2017 року - 947 грн. 68 коп., кількість днів прострочення - 30, сума пені - 284 грн. 10 коп.

Таким чином, відповідно до розрахунку, загальна сума пені за період з квітня 2015 року по квітень 2017 року включно становить 82 334 грн. 72 коп. ( а.с.157, том 2).

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 196 СК України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Як вбачається із заперечень відповідача на позовну заяву від 03 липня 2017 року, клопотання від 05 липня 2017 року, він посилався на те, що з кінця 2014 року в нього значно погіршилось матеріальне становище: захворіла мати - ОСОБА_12, інвалід 1 групи, потім у неї стався інсульт, вона була лежачою хворою і їй постійно була потрібна стороння допомога, необхідно було купували велику кількість ліків, пелюшок, памперсів. В ІНФОРМАЦІЯ_3 року мати відповідача померла.

В 2015 році захворів батько - ОСОБА_11, після обстеження виявили онкологічне захворювання, батько лежав у різних лікарнях, де пройшов опромінювання та було зроблено чотири складних операції, лікування та оплата ліків коштувала більше 300 000 грн. На лікування батьків відповідачем було потрачено значні кошти, було продано автомобіль батька, інше майно, відповідач взяв кошти у борг у друзів та знайомих.

На підтвердження викладених обставин відповідачем були надані: копія свідоцтва про смерть ОСОБА_12 від 30.10.2016 року, рахунки-фактури про оплату медичних послуг з обстеження, хіміотерапевтичного лікування, проведення діагностики, наданих ОСОБА_11 у період з листопада 2015 року по лютий 2016 року; виписки з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_11; акт взаєморозрахунків на 03.07.2017 року з якого вбачається, що за лікування ОСОБА_11 було сплачено 311 783 грн.; договір купівлі-продажу ОСОБА_11 транспортного засобу від 11 червня 2016 року на суму 149 000 грн. ( а.с. 32-43, 53-61, том 2).

Як вбачається з довідок про доходи відповідача за місцем роботи у Київському транспортно-технологічному коледжі, середньомісячний розмір його заробітної плати у 2015 році становив 4132 грн. 50 коп., у 2016 році - 4639 грн. 37 коп., у 2017 році - 4607 грн. 31 коп. ( а.с. 173- 175, том 3).

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зменшення розміру неустойки, розрахованої у сумі 82 334 грн. 72 коп., відповідно до положень ч. 2 ст. 196 СК України, та визначення її у розмірі суми заборгованості по аліментах, що виникла станом на 01 травня 2017 року, тобто 29 625 грн.

Таким чином, загальна сума пені, що підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, становить: 25001 грн. 60 коп. + 29 625 грн. = 54 626 грн. 60 коп.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, на суму 54 626 грн. 60 коп.

Враховуючи, що сума судового збору з даної суми задоволених позовних вимог становить 546 грн. 26 коп., а позивачем було сплачено при поданні позову до суду 243 грн. 60 коп., то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 243 грн. 60 коп., а несплачена частина суми судового збору - 302 грн. 66 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374- 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 березня 2018 року - скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів на утримання дитини - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 54 626 ( п'ятдесят чотири тисячі шістсот двадцять шість) грн. 60 коп. та 243 грн. 60 коп. сплаченого судового збору.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 302 грн. 66 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 26 вересня 2018 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

ЧобітокА.О.