Номер провадження: 22-ц/785/2556/18
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Півнєва Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2та ОСОБА_3на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2017 року в цивільний справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чужовська Наталія Юріївна про визнання недійсним договору, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом виселення, вселення, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

07 липня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2 третя особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чужовська Н.Ю., яким просила визнати недійсним договір купівлі-продажу (т. 1, а.с. 3-6).

30 серпня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом виселення, вселення (т. 1, а.с. 35-38).

28 листопада 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4, яким просив стягнути борг в розмірі 238 428 гривень (т. 2, а.с. 1-4).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 суд вирішив задовольнити, а саме визнати недійсним договір купівлі-продажу від 14 червня 2017 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 посвідчений Чужовською Н.Ю. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 1261. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції задовольнив та вирішив стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 26.03.2014 року у розмірі 238 428 гривень, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 23.11.2017 року становить 8950 доларів США, з яких: 175 824 гривень, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 23.11.2017 року становить 6600 доларів США - борг за договором позики - розписки від 26.03.2014 року; 13 092 гривень, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 23.11.2017 року становить 491 доларів США 47 центів - три проценти річних від простроченої суми; 49 512 гривень, що еквіваленті за курсом НБУ станом на 23.11.2017 року становить 1858 доларів США 56 центів - індекс інфляції з червня 2015 року по жовтень 2017 року. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом виселення, вселення суд першої інстанції вирішив відмовити (т. 2, а.с. 39-44).

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 14 грудня 2017 року засобами поштового зв'язку направив до суду апеляційну скаргу. Так апелянт вважає, що оскаржуване рішення в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу та відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення, вселення є незаконним, безпідставним та необґрунтованим. Крім того апелянт посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням вимог чинного законодавства, а суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, що призвело до невірного застосування як норм матеріального права, так і норм процесуального права. Тому апелянт просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити; рішення в частині задоволення зустрічних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 залишити без змін; зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 - задовольнити (т. 2, а.с. 48-52).

Крім того, також не погоджуючись з рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2017 року, ОСОБА_3 14 грудня 2017 року засобами поштового зв'язку направив до суду апеляційну скаргу. Зокрема, апелянт посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням вимог чинного законодавства та при неповному з'ясуванні судом першої інстанції обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи. В обґрунтування своєї скарги апелянт зазначив, що було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя; апелянт належним чином письмово повідомив позичальника-позивача про неналежне виконання зобов'язань за Договором позики грошей та про свій намір звернути стягнення на АДРЕСА_1, що підтверджується копією заяви-повідомлення від 18.12.2014 року. Апелянт вказує, що дану заяву позичальник отримала 01.01.2015 року особисто, зі змістом ознайомлена та з правовими наслідками згодна, про що свідчить копія накладної за № 6605 кур'єрської доставки. Тому апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішенням, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити, рішення в частині задоволення зустрічних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу залишити без змін (т. 2, а.с. 55-59).

Розгляд справи неодноразово відкладався, в тому числі, за клопотаннями сторін (т. 2, а.с. 100-101, 108-109, 154).

17.05.2018 року від представника ОСОБА_4 до суду надійшло заперечення на апеляційну скаргу, а 07.06.2018 року надійшли також доповнення до заперечення на апеляційну скаргу. Так, сторона позивача за первісним позовом зазначила, що посилання апелянтів на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не відповідає ні обставинами справи, ні вимогам процесуального законодавства. Крім того представник позивача зазначила, що ОСОБА_4 тимчасове житло не пропонувалось, зустрічна позовна заява ОСОБА_3 в рамках даної справи, на думку сторони позивача, повинна була розглядатися в окремому провадженні. Зокрема, Так представник позивача просить залишити без задоволення апеляційні скарги, а рішення суду першої інстанції без змін (т. 2, а.с. 131-144).

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Третя особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чужовська Наталія Юріївна направила до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності (т. 2, а.с. 92, 117, 145, 200). Інші учасники провадження до судового засідання не з'явились. Про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, про що вище зазначено. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників провадження, які з'явились, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та первісних і зустрічних позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що оскільки окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя не укладався, як це передбачено договором Іпотеки, а іпотекодавець не надавала своєї згоди, щодо реалізації позасудового врегулювання, то договір купівлі-продажу АДРЕСА_1 є недійсним, а тому суд вирішив задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4 Разом з тим позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 щодо усунення перешкод в користуванні суд залишив без задоволення, оскільки вони є похідними від вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу суд вирішив задовольнити, посилаючись при цьому на те, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Апеляційний суд частково погоджується з висновком суду першої інстанції, та частково задовольняючи апеляційну скаргу вважає за необхідне зазначити таке.

З матеріалів справи вбачається, що 10 липня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики грошових коштів, згідно умов якого остання грошові отримала кошти в сумі 446 080,00 гривень, що в еквіваленті становить 54 400 доларів США, які зобов'язалась повернути в строк до 10 липня 2014 року (т. 1, а.с. 18-19, 49-50). В якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 10.07.2013 року був укладений іпотечний договір, за яким ОСОБА_4 передала в іпотеку ОСОБА_3 нерухоме майно, а саме АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 12-15, 51-54). Крім того, 10 липня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя за вище вказаним іпотечним договором щодо АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 55-57). 18 грудня 2014 року ОСОБА_4 надсилалася вимога про виконання порушеного зобов'язання, яка була нею отримана (т. 1, а.с. 58, 59). 14 червня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 1261, відповідно до якого ОСОБА_2 став власником квартири, загальною площею - 112,2 кв. м., житловою площею - 77,5 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 16-17, 39-40).

Крім того, в матеріалах справи мітяться також копія розписки від 26.03.2014 року ОСОБА_4, відповідно до якої остання отримала від ОСОБА_3 позику в розмірі 13 600 доларів США строком на 12 місяців, яку повинна була повернути до 26.03.2015 року (т. 2, а.с. 6). А також копія розписки від 01.06.2015 року відповідно до якої ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 7000 доларів США в вигляді процентів (т. 1, а.с. 83).

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 530 ЦК України визначає, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За положеннями ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Частина 1 статті 1050 ЦК України визначає, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Стаття 36 ЗУ «Про іпотеку» визначає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Так, з встановлених обставин справи вбачається, що між сторонами ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_4 (позичальник) було укладено договір позики (т. 1, а.с. 18-19). Разом з тим позичальник належним чином умови договору у встановлений строк (один рік з моменту укладення відповідно до п. 4 договору позики) не виконав, в результаті чого утворилася заборгованість. В якості забезпечення виконання зобов'язань між сторонами було укладено іпотечний договір (т. 1, а.с. 12-15), а також договір про задоволення вимог іпотекодержателя (т. 1, а.с. 55-57), за умовами яких звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено Іпотекодержателем в позасудовому порядку одним із способів, зокрема, за допомогою продажу предмету іпотеки від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому законом, для чого Іпотекодавець надає Іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд Іпотекодержателем, про що Іпотекодавець попередньо сповіщається за допомогою надіслання повідомлення (п. 8 договору про задоволення вимог іпотекодержателя).

Оскільки, як було зазначено, позичальник своїх обов'язків за договором позики не виконав, позикодавець направив йому відповідне повідомлення про розмір заборгованості, яким одночасно повідомив про намір відчужити предмет іпотеки третій особі, вказане повідомлення було отримано позичальником, про що вже вище зазначено, та в ході судових засідань як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанцій не оспорювалось сторонами (т. 1, а.с. 58,59). Після отримання повідомлення грошове зобов'язання позичальником виконано не було. Так в червні 2017 року позикодавець вирішив відчужити предмет іпотеки, яким було забезпечено належне виконання позики, третій особі, що підтверджується наявним в матеріалах справи договором купівлі продажу (т. 1, а.с. 16-17).

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні визнаючи договір купівлі-продажу недійсним посилався на те, що окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя не укладався, як це передбачено договором Іпотеки, а іпотекодавець не надавала своєї згоди, щодо реалізації позасудового врегулювання. Однак, як вже вище зазначалось та вбачається з матеріалів справи, договір про задоволення вимог іпотекодержателя укладався між сторонами в день укладення договору позики та іпотечного договору (т. 1, а.с. 55-57), а тому посилання суду першої інстанції на його відсутність як на підставу задоволення позовних вимог є помилковим.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що цивільним національним законодавством встановлений спеціальний строк позовної давності щодо захисту порушених прав та інтересів особи, що, в тому числі, розповсюджується на право позикодавця задовольнити свої вимоги, щодо виконання грошового обов'язку, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частина 1 ст. 267 ЦК України встановлює, що особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Отже, оскільки за обставинами даної справи позичальник, який одночасно є Іпотекодержателем, пропустив відповідний строк щодо задоволення вимог в якості погашення заборгованості, то договір купівлі-продажу іпотечного майна є недійсним. В зв'язку з наведеним доводи апеляційної скарги в частині недійсності правочину судом відхиляються, так само як і доводи апелянта ОСОБА_2 щодо усунення перешкод в користуванні АДРЕСА_1, оскільки є похідними від них. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось, а інших доводів апеляційні скарги не містять.

Таким чином, оскільки за встановлених обставин справи апеляційні скарги знайшли своє часткове підтвердження, а судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення були неправильно встановлені фактичні обставини та досліджені матеріали цивільної справи, що призвело до порушення норм процесуального права, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційні скарги, а рішення суду першої інстанції змінює в частині мотивування.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Одеської області,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2та ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2017 року - змінити в частині мотивування. В іншій частині - залишити без змін.

Постанова Апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Повний текст постанови виготовлено 17 вересня 2018 року.

Суддя апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк

06.09.2018 року м. Одеса