Справа № 274/3342/18
Провадження № 2-о/0274/128/18
Рішення

Іменем України

27.09.2018 року Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі : головуючого - судді Вдовиченко Т.М., за участю секретаря судового засідання Рудич М.О., розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бердичеві Житомирської області цивільну справу за заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 про встановлення режиму окремого проживання, -

В с т а н о в и в :

ОСОБА_1, ОСОБА_2, звернулись до суду з заявою про встановлення режиму окремого проживання, мотивуючи її тим, що їх шлюб зареєстровано 17.11.2012 р. Дітей від шлюбу вони не мають. З січня 2013 р. вони припинили подружні стосунки, разом не проживають. Умови для окремого проживання у кожного з них є. Щоб майно, яке буде придбано під час їх окремого проживання, не вважалось спільною сумісною власністю подружжя, просять встановити для них режим окремого проживання.

В судове засідання заявники не з"явилися, надали письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, просять задовольнити їхню заяву та встановити їм режим окремого проживання.

У з"язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося.

Суд, дослідивши та оцінивши докази у справі, вважає, що заява підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що шлюб заявників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано 17.11.2012 р. міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бердичівського міськрайоннного управління юстиції у Житомирській області, актовий запис № 624 (а.с. 7).

Дітей від шлюбу заявники не мають.

Відповідно до копії паспортних даних ОСОБА_1 зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою : ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідно до ст.119 СК України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно.

Статтею 120 СК України встановлено, що режим окремого проживання не припиняє прав та обов'язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму. У разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка.

Встановлення режиму окремого проживання не суперечить Конституції України, чинному сімейному законодавству, не порушує права подружжя. Дружина, чоловік мають право вибору місця проживання і в результаті можуть жити окремо без встановлення режиму окремого проживання. Однак у цьому разі не зупиняється дія презумпції права спільної сумісної власності та презумпції батьківства, а отже, у конфліктних ситуаціях може виникнути потреба судового захисту прав одного з подружжя. Встановлення режиму окремого проживання може відповідати інтересам одного з подружжя, який, не бажає продовжувати спільне життя. Встановлення режиму окремого проживання подружжя не припиняє їх батьківських прав та обов'язків.

Згідно ст. 293 ч. 3 ЦПК України справи за заявою подружжя про встановлення режиму окремого проживання розглядаються судом в порядку окремого провадження.

Беручи до уваги те, що заявники ОСОБА_1, ОСОБА_2, звернулись до суду з спільною заявою про встановлення режиму окремого проживання, суд прийшов до висновку, що заява підлягає задоволенню.

Згідно ст. 294 ч.8 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 119, 120 СК України, ст.ст. 81, 89, 263-265, 273 , 293 , 354 ЦПК України, суд,-

В и р і ш и в:

Заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 про встановлення режиму окремого проживання задоволити.

Встановити для подружжя ОСОБА_1, ОСОБА_2 шлюб яких зареєстровано 17.11.2012 р. міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бердичівського міськрайоннного управління юстиції у Житомирській області, актовий запис № 624, режим окремого проживання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання , має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга на рішення подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно п.п.15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги можуть також подаватися учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення виготовлено 27 вересня 2018 року.

Головуючий Т.М. Вдовиченко