Справа № 450/2820/17 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/783/636/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючоїсудді - ОСОБА_1,

суддів- Бойко С.М., ОСОБА_2,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Апеляційного суду Львівської області цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Давидівської сільської ради об'єднаної територіальної громади Пустомитівського району Львівської області про усунення перешкод, шляхом відновлення дороги та зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів, у якому просив зобовязати ОСОБА_4 відновити дорогу загального користування шляхом перенесення огорожі вздовж своєї земельної ділянки на ширину 60 см. в с. Виннички Пустомитівського району Львівської області, встановивши при цьому межові знаки, та просив зобовязати Давидівську сільську раду провести заміри земельної ділянки, яка знаходиться у власності відповідачки, та заміри заїзду загального користування. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що жителі с. Виннички користуються вулицею - дорогою загального користування, яка обслуговує будинки сторін шляхом проїзду, проходу. Починаючи з 2015 року позивач ОСОБА_4 самочинно захопила частину дороги, загального заїзду, вздовж, шириною 60 см, внаслідок чого жителі та позивач позбавлені права на безпечний проїзд та прохід до своїх будинків, а також проїзд до них карет швидкої медичної допомоги та машин ДСНС. Колишня Винничківська сільська рада свідомо не приймала участі на предмет усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою загального заїзду. Своїм листом Давидівська сільська рада також усувається від приведення загального заїзду до попереднього стану, який існував до захоплення його частини відповідачкою.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 січня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Давидівської сільської ради об'єднаної територіальної громади Пустомитівського району Львівської області про усунення перешкод, шляхом відновлення дороги та зобов'язання вчинити дії- відмовлено.

Дане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач ОСОБА_3 подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного зясування всіх обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що відповідач ОСОБА_4 та ряд інших жителів села Виннички користуються вулицею дорогою загального користування, яка обслуговує будинки позивача, відповідача ОСОБА_4 та інших жителів, шляхом проїзду проходу. Починаючи з 2015 року відповідач ОСОБА_4 самочинно захопила частину дороги загального проїзду вздовж, шириною 60 см., що підтверджується планом меж земельної ділянки, виготовленим ДП «Львівського інституту землеустрою» у 2015 році. Внаслідок цього, позивач та інші жителі села позбавлені права на безпечний проїзд прохід тощо, до своїх будинків, а також на проїзд до них карет швидкої медичної допомоги та машин ДСНС. На думку апелянта, колишня Винничківська сільська рада свідомо не приймала участі на предмет усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою загального проїзду. Своїм листом Давидівська сільська рада від 07 вересня 2017 року також усунулась від приведення загального заїзду до попереднього стану, який існував до захоплення його частини відповідачкою. Звертає увагу й на те, що землі загального користування знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування, а тому Давидівська сільська рада повинна усунути згадані перешкоди та взяти участь в судових засіданнях. Суд, постановляючи рішення вказаним вимогам не надав жодної правової оцінки, а лише констатував факти. Крім того, ДП «Львівський інститут землеустрою» 2015 року виготовлений план меж земельної ділянки, з якого вбачається, що в час проведення обміру земельної ділянки виявлено захоплення земельної ділянки, шириною від 0, 25 до 0,63 метра вздовж проїзду відповідачкою.

Просить рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 січня 2018 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа апеляційним судом розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Відповідно до ч. 1ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. За приписами п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. А згідно ч.2 цієї статті у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ зазначених у ч.4 цієї статті.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог дотримався.

Так, судом встановлено, що житловий будинок, який знаходиться у с. Виннички, 83, Пустомитівського району Львівської області належить на праві власності ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 15.04.2010 року.

Земельна ділянка площею 0,2494 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться у с. Виннички Пустомитівського району Львівської області належить на правів ласності ОСОБА_3 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №200275 від 02.03.2005 року.

Встановлено, що у 1966 році було вирішено продовжити проїзд шириною 3 метри частково за рахунок присадибної ділянки ОСОБА_5 з компенсацією цієї ділянки сусідом Георгіяном.

Як вбачається з акту комісії з питань благоустрою, соціального розвитку сіл, складеного 29.07.2013 року в с. Виннички, встановлено, що дані про самочинне перенесення ОСОБА_6 огорожі на відстань 1,6 м. не підтвердилися.

Згідно акту земельної комісії Винничківської сільської ради від 03.12.2013 року, зобовязання, викладені в акті від 29.07.2013 року ОСОБА_6, усунені, ширина проїзду збережена по існуючих межах ділянок ОСОБА_7 та ОСОБА_6

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави вважати, що його права можуть бути порушені іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону певних дій, які можуть порушити його право.

Пунктом а) ч. 4 ст. 83 ЗК України встановлено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ст. 152 ЗК України).

Згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновлення межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

За приписами ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, яка відповідно до ст. 193 ЗК України містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів.

Пунктами 4.1- 4.4 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 (далі - Інструкція), відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до ст. 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Згідно ст. 76 ЦПК України (в редакції чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до приписів ст. 12, ч.ч. 1, 6, 7 ст. 81 ЦПК України (в редакції чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, доказування не можеґ рунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже за змістом загальних вимог процесуального права щодо допустимості доказів - обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що стороною позивача не надано жодного безспірного доказу в підтвердження перенесення відповідачем ОСОБА_6 огорожі, а позовні вимоги обґрунтовуються лише його власними поясненнями.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що до повноважень сільських рад не належить проведення замірів земельних ділянок, а такі проводяться землевпорядними організаціями.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що в процесі розгляду справи позивачем не доведено належними і допустимими доказами факту порушення відповідачем його права, що стосуються проїзду на землі загального користування.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позов не підлягає до задоволення, оскільки не доведено, що права позивача є порушеними.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки суд ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на підставі повно зясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами. Всупереч обов'язку доказування позивач не довів обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом, а відтак підстав для скасування ухваленого у справі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 січня 2018 року та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

У відповідності до вимог ст. 268 ч. 5 абзацу 2 датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 15 червня 2018 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегіясуддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 червня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_2