Номер справи 623/1199/18
Номер провадження 2/623/653/2018
РІШЕННЯ

іменем України

19 вересня 2018 року Ізюмський міськрайонний суд Харківської області

в складі: головуючого - судді Гуренко М.О.

з участю: секретаря - Телешевської В.Ю.

представника позивача: ОСОБА_1

представників відповідача: Корнієнко Г.Т., Білоголовської Л.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізюмі справу за позовом ОСОБА_4 до ТОВ "Агрофірма ЮГ-М" про повернення майна з чужого володіння,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до ТОВ "Агрофірма ЮГ-М" про повернення майна з чужого володіння, в якому просив витребувати з чужого незаконного володіння ТОВ "Агрофірма ЮГ-М" майно (земельну ділянку) належну ОСОБА_4 на праві приватної власності, загальною площею -4,3271 га, яка розташована на території АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, та стягнути з відповідача розмір сплачених судових витрат.

В судове засідання позивач не з'явився, його інтереси представляв представник.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги позивача та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував та просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Загальні норми визнання цивільно-правового договору укладеним наводяться в ч. 1 ст. 638 ЦК, відповідно до якої договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Аналіз змісту цієї норми дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі.

У ст. 640 ЦК встановлені додаткові критерії, за якими договір може визнаватись укладеним. Крім вимог про узгодження сторонами істотних умов, висуваються вимоги до форми договорів або визнання певних умов (дій), які становлять сам зміст цих договорів. У першому випадку - про консенсуальні договори, у другому - про реальні.

Відповідно до ч. 2 ст. 640 ЦК, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним передання відповідного майна або вчинення певної дії. В абзаці третьому п.8 ППВСУ №9 зазначено, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за їй умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо. Спірний договір оренди земельної ділянки та внесені зміни до нього, був складений в письмовій формі, узгодженні істотні умови та зареєстрований в установленому ЗУ "Про оренду землі" порядку.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом встановлено,що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером НОМЕР_2, площею 4,3271 га, яка розташована на території Заводської сільської ради Ізюмського району Харківської області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_3. (а.с.14).

20.12.2006 року між ОСОБА_4 та ТОВ "Агрофірма ЮГ-М" було укладено договір оренди зазначеної вище земельної ділянки, за умовами п.п.1,2 якого ОСОБА_4 надав, а ТОВ «Агрофірма «ЮГ-М» прийняло в строкове платне користування вищевказану земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_2 площею 4,3271 га, яка розташована на території АДРЕСА_1. (а.с.6,7,53,54).

Зазначений договір було зареєстровано у Харківській регіональній філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті по земельним ресурсам" 10 грудня 2007 року за № 57.

20.12.2006 р. між ОСОБА_4 та ТОВ «Агрофірма «ЮГ-М» було підписано визначення меж земельної ділянки в натурі. (а.с.55).

12.12.2007 р. між ОСОБА_4 та ТОВ «Агрофірма «ЮГ-М» було підписано приймання-передачі земельної ділянки (а.с.56).

Тобто на час укладення договору оренди, сторони досягли всіх істотних умов договору, що і було засвідчено підписами сторін.

Відповідно до п. 39 договору сторони домовилися про можливість розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку, за умови письмового попередження заінтересованої сторони, за два місяці до початку польових робіт, але не пізніше 10 січня поточного року.

Належною земельною ділянкою користувалося ТОВ "Агрофірма ЮГ-М", що не оспорюється сторонами.

03 січня 2018 року позивач відправив рекомендований лист на ім'я ТОВ "Агрофірма ЮГ-М" з описом вкладення з повідомленням про розірвання договору в односторонньому порядку, та просив повернути належну йому земельну ділянку згідно на п.39 та п.21 Договору оренди в січні 2018 р. (а.с.11).

Повідомленням від 02.02.2018 р. вих. №20 "Агрофірма ЮГ-М" інформувало ОСОБА_4 про те, що Договір не є розірваним і йому не може рути повернуто земельну ділянку у січні 2018 р. (а.с.12).

Позивач посилається на те, що спірний Договір є розірваним після отримання від ТОВ "Агрофірма ЮГ-М" вищевказаної заяви від 03.01.2018 р., оскільки п.39 Договору встановлено його право відмовитися від Договору і він відмовився від Договору заявою від 03.01.2018 р.

Виниклі правові відносини, є цивільними, регулюються нормами цивільного та земельного права.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Ч.1 ст.651 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.2 ст.651 Цивільного кодексу України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Ч.1 ст.652 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Відповідно до ч.1 ст.783 Цивільного кодексу України, наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо: 1) наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; 2) наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; 3) наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; 4) наймач не приступив до проведення капітального ремонту речі, якщо обов'язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.

Разом з тим, ч.2 ст.792 ЦК України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Згідно з ч.9 ст.93 ЗК України, відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України проголошено принцип свободи договору, якою передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У Законі України «Про оренду землі» передбачено особливості вказаних договорів. Цей закон також розмежовує поняття строку договору та набрання чинності договором. Згідно з ч. 1 ст. 15 вказаного закону істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди., розмір орендної плати.

Відповідно до ст. 203 ЦК України за загальними вимогами щодо чинності правочину, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Укладення правочину передує волевиявлення учасника, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, чого не було у вказаному випадку, так як жодні суттєві умови договору( термін оренди, розмір орендної плати, тощо) зі мною не узгоджувалися, а отже вільного волевиявлення з мого боку не було.

Відповідно до абзацу 2 п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ": "у випадках самовільного зайняття земельних ділянок, псування, забруднення земель чи вчинення інших порушень земельного законодавства шкода відшкодовується відповідно до статей 211, 212 ЗК, статей 22, 623, 1166, 1172, 1192 ЦК особами, що її заподіяли."

Відповідно до ст. 212 Земельного Кодексу України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власниками землі або землекористувачами без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Відповідно до абзацу 4 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ": "Відповідно до статей 90, 95, 212 ЗК самовільно зайняті земельні ділянки повертаються їх власникам або землекористувачам з передачею останнім незібраного врожаю без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними" Не є укладеними правочини (договори) у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила аферту; не передане майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тошо.

Відповідно до ст. 16 ЗУ "Про оренду землі", укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Зазначена норма відповідає принципу свободи договору, передбаченому у ст. 6, ст. 627 ЦК України. Крім того вказані норми кореспондуються із ч. 3 ст. 203 ЦК України, що передбачає загальні вимоги додержання яких є необхідним для вчинення правочину, у зв'язку з чим волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

В п.15 даного Договору сторони домовились, що земельна ділянка передається в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Згідно з п.16 Договору цільове призначення земельної ділянки - вирощування сільськогосподарських культур.

В абз.2 п.30 Договорів закріплені права Орендаря: використовувати орендовану ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Зі змісту абз.4 п.31 Договорів вбачається, що обов'язки Орендаря: використовувати орендовану земельну ділянку відповідно до мети, визначеної у п.15, 16 Договору, дотримуючись при цьому вимог чинного земельного і екологічного законодавства державних і місцевих стандартів, норм і правил щодо використання землі.

Згідно ст.25 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що орендар земельної ділянки має право: самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі; за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження; отримувати продукцію і доходи; здійснювати в установленому законодавством порядку за письмовою згодою орендодавця будівництво водогосподарських споруд та меліоративних систем.

Ч.1 ст.95 ЗК України встановлено, що землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об'єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

У заяві від 03.01.2018 р. ОСОБА_4 не навів підстав, передбачених Договором або законом, для розірвання Договору в односторонньому порядку.

Позивачем не надано до суду рішення суду, яким би було розірвано спірний Договір.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської власті від 07.11.2017 р. по справі №623/1147/17 в позові ОСОБА_4 до ТОВ «Агрофірма ЮГ-М», треті особи: Сектор державної реєстрації речових прав Ізюмської районної державної адміністрації, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, про розірвання договору оренди було відмовлено (а.с.61-63).Цим рішенням встановленої наступну обставину: в п.39 Договору сторони погодили не підставу, а процедуру, за умови дотримання якої Договір оренди може бути розірвано в односторонньому порядку. Підстав для розірвання укладеного між сторонами Договору немає. Апеляційну скаргу на дане рішення ніким не було подано, тому рішення 27.11.2017 року набрало чинності.

Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.1 ст. 18 ЦПК України та ч.2 ст.13 Закону країни «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Про недотримання позивачем передбаченої п.39 Договору процедури розірвання Договору однією із сторін без отримання згоди на це іншої сторони свідчить наступне: ОСОБА_4 порушено строк письмового попередження заінтересованої сторони про розірвання Договору - ТОВ «Агрофірма ЮГ-М» було отримано заяву від 03.01.2018 р. пізніше, ніж за два місяці до початку польових робіт.

Відповідачем в проміжок часу з 18.09.2017 р. по 29.04.2018 р. були проведені польові роботи на спірній земельній ділянці, що підтверджується наданими відповідачем документами (а.с.64-78).

Ст. 1 Закону України «Про оренду землі» визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною 1 статті 182 ЦК України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Стаття 210 ЦК України встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Відповідно зі статтею 125 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Стаття 6 Закону України «Про оренду землі» визначає, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Ч.1 ст.775 ЦК України передбачено, що наймачеві належить право власності на плоди, продукцію, доходи, одержані ним у результаті користування річчю, переданою у найм.

Ч.1 ст.317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Ч.1, 2 ст.207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Згідно з ч.1 ст.642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Відповідно до ст.14 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Згідно з ст.759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до ч.5 ст.6 Закону України «Про оренду землі», право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Згідно з ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Ст.126 ЗК України встановлено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Ч.1 ст.4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що державній реєстрації прав підлягають, зокрема, речові права, похідні від права власності, право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Відповідно до ч.5 ст.3 цього Закону, державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п.п.1, 14 ч.1 ст.27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об'єкт незавершеного будівництва, проводиться, зокрема, на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Ч.1 ст.28 даного Закону передбачено, що інформація з Державного реєстру прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень надається органом державної реєстрації прав, нотаріусом у формі витягу, інформаційної довідки та виписки. Надання інформації з Державного реєстру прав здійснюється нотаріусом у формі витягу.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 331 ЦК України передбачено якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною 4 ст.334 ЦК України унормовано, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Статтею 41 Конституцією України визначено: ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно до вимог ст. 18 ЗУ "Про оренду землі" договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Згідно з п.8 Договору, Договір укладено на 15 років.

У п.43 Договору зазначено, що цей Договір набирає чинності після підписання сторонами його державної реєстрації

У п.8 постанови пленуму ВСУ №9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", зазначено, що: "Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, а саме на момент вчинення правочину. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначити момент вчинення правочину(ст.205-210, 640 ЦК тощо).

Також у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2017 року у справі № 6-422цс17 міститься висновок, в якому вказано, що строк дії договору оренди землі, умовами якого передбачено, що відлік строку оренди настає з моменту державної реєстрації цього договору, починається після набрання ним чинності, а не з моменту його укладення. Даний висновок також було викладено в постанові Верховного суду від 20.02.2018 року у справі № 379/386/16-ц.

Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов'язки по договору, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Тобто строк дії договору - до 10.12.2022 року.

У ч. 1 ст. 598 ЦК записано, що зобов'язання припиняється частково або повністю на підставах, встановлених договором або законом, то логічним є висновок, що у разі відсутності у договорі умов про підстави припинення договору, він може бути пригашений лише за тими підставами, які прямо визначені законом, тобто у ЦК або іншим законом. Між тим, зміст статей глави 50 "Припинення зобов'язання" побудований таким чином, що вичерпний перелік підстав припинення зобов'язання перерахованих у цій главі.

Так, відповідно до ст. 214 ЦК особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках передбачених законом, відмовитись від нього, навіть у тому разі якщо його умови повністю ними виконані. У цій статті безпосередньо не визначені правові наслідки відмови від договірного правочину. Стаття 214 не передбачає односторонньої відмови від договірного правочину. Відсутнє в ній також застереження, що вона можлива у випадках, передбачених договором або законом. Наразі у ч. 4 ст. 214 лише зазначається, що правові наслідки відмови від правочину встановлюються законом або домовленістю сторін. Між тим, ст. 525 ЦК проголошується принцип недопустимості односторонньої відмови від зобов'язання, якщо інше ними не встановлено договором або законом.

Цілком очевидно, що поділ відмови договірного зобов'язання на взаємоузгоджень і односторонню має практичне значення, оскільки законом передбачаються для них різні правові наслідки. У разі взаємоузгодженої відмови виникає найменше правових проблем, які вирішуються самими сторонами. Юридично взаємна відмова від договірного зобов'язання, як випливає зі змісту ч. 3 ст. 214 ЦК, також є договором, який має укладатися у такій самій формі, в якій було вчинено правочин (мається на увазі правочин, щодо якого сторони відмовляються).

Отже, так чи інакше, у разі взаємоузгодженої відмови від договору фактично відбувається у такий спосіб розірвання договору, а тому взаємна відмова відповідно має оформлятися правочином про розірвання договору, а не про відмову від нього, оскільки в ЦК відсутня така конкретна підстава припинення договору.

Суд вважає, що відмова від договору і розірвання договору - це різні правові категорії. Відмова від договору має наслідком двосторонню реституцію, а у разі розірвання договору він втрачає чинність лише на майбутнє.

У ст. 651 ЦК не визначено, у якій формі має висловлюватися відмова. Письмове повідомлення засвідчує односторонню відмову від договору, а якщо договір був посвідчений нотаріально, він може вважатися розірваним лише у разі оформлення такого розірвання у нотаріальній формі, інакше буде діяти презумпція його чинності.

Конкретні випадки односторонньої відмови сторони від договірного зобов'язання передбачаються в статтях ЦК, що регулюють окремі види договірних зобов'язань. Таких випадків у ЦК України передбачено надзвичайно багато. Крім того, в ЦК передбачаються також випадки припинення договорів шляхом їх розірвання. Тобто законодавець використовує при врегулюванні окремих договорів два правових механізми, які забезпечують їх припинення. Інша справа, що аналізуючи ці механізми важко встановити закономірність у їх законодавчому закріпленні та застосуванні, а відтак важко пояснити, чому в одній ситуації стороні надається право на відмову, а в іншій аналогічній ситуації - право на розірвання договору. При цьому в ЦК міститься значно більше норм, які передбачають право сторони на відмову від договору, ніж на розірвання.

Взаємоузгоджена відмова від договору є припинювальним правочином, який може призвести до припинення первісного договірного зобов'язання. Взаємоузгоджена відмова від нотаріально посвідченого договору має бути укладена як правочин про розірвання договору з нотаріальним посвідченням.

Одностороння відмова від договору допустима лише у випадках, передбачених договором або законом. ЦК України передбачає такі основні види односторонньої відмови від договору, а саме: 1) як санкцію за порушення умов договору другою стороною; 2) як право на вчинення односторонньої відмови без застосування мір цивільно-правової відповідальності; 3) як безпідставну відмову від договору за відсутності порушень умов договору другою стороною з покладенням на сторону, що відмовилася, негативних правових наслідків, передбачених договором або законом.

Одностороння відмова від договору не спричиняє, як правило, його автоматичне припинення, оскільки інша сторона має право оспорити односторонню відмову від договору в суді, який може визнати її неправомірною (правомірною) і визнати на вимогу однієї із сторін договір розірваним із застосуванням відповідних правових наслідків до винної сторони. Якщо ж відмова безпідставна, суд може на вимогу позивача зобов'язати виконати договір, за винятком тих випадків, коли законом стороні надається безумовне привілеєве право на відмову від договору або визнати його розірваним.

У ст. 651 ЦК визначено підстави для зміни або розірвання договору. Насамперед, в ч. 1 ст. 651 ЦК закріплюється загальне правило про можливість розірвання договору лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Фактично наведеною нормою проголошується принцип неприпустимості розірвання договору в односторонньому порядку, за певними винятками. В принципі будь-який договір може бути розірваний за взаємною згодою сторін, що є проявом свободи сторін щодо умов укладеного договору. При цьому законодавець не встановлює для взаємоузгодженого розірвання договору наведення тих чи інших причин, доказів тощо. Натомість ст. 654 ЦК встановлюється, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Уразі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Отже, якщо особа, яка бажає змінити або розірвати договір, не зверталася з відповідною пропозицією до іншої сторони, то у цьому разі немає підстав стверджувати про існування спору між сторонами, тобто факту порушення або оспорення прав і охоронюваних законом інтересів особи, яка звернулася до суду з позовом.

Для ефективного регулювання відносин, пов'язаних з розірванням договору та можливими спорами у зв'язку з цим, між сторонами важливого значення набуває виявлення змісту та правової природи цього юридичного факту. На жаль, юридична наука поки що не сформулювала усталеної концепції щодо поняття та правової природи розірвання договору. Автори, як правило, обмежуються аналізом конкретних підстав розірвання договору та його правових наслідків'. Однак заради справедливості необхідно відзначити активізацію спроб у дослідженні цієї проблеми. В одному з таких досліджень було зазначено, що: 1) складовою частиною розірвання договору є спеціальна направленість волі на припинення договору та його зобов'язань, яка знаходить своє відображення в тому, що договір розривається за угодою сторін, за ініціативою однієї сторони або на вимогу третіх осіб у передбачених законом випадках; 2) при розірванні договору договірні зобов'язання припиняються на майбутнє, що дозволяє відрізняти розірвання договору від визнання його недійним або неукладеним; 3) розірвання договору - це дія, спрямована на припинення частково або повністю невиконаного договору2.

Загалом у наведених судженнях є кілька раціональних суджень. З автором можна погодитись у тому, що розірвання - це вольові дії, і вони можливі щодо виконаних частково або не виконаних договірних зобов'язань, що розірвання здійснюється за угодою сторін.

Відповідно до вимог ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Матеріали справи не містять доказів безпідставного заволодіння земельною ділянкою, встановлено, що позивач добровільно за письмовим договором, передав земельну ділянку відповідачу .

Отже підстав для задоволення позовних вимог з предметом спору «про витребування майна з чужого, незаконного володіння, не має.

Аналогічні роз'яснення містяться в Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року п.21- спір про повернення майна ,що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних з застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі, коли між особами відсутні договірні відносини, пов'язані з застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами ст.ст.387,388 ЦК.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю.

Відповідачем до суду подано клопотання про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 14000 грн.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України.

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу, пов'язані з проведенням експертизи, вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Таким чином, судові витрати позивача ОСОБА_4, пов'язані зі сплатою судового збору в розмірі 1316,99 грн. суд вважає необхідним покласти на позивача.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідачем до суду подано клопотання про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 14000 грн.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з матеріалів справи, участь адвоката, який представляє інтереси відповідача у справі, та факт надання ним правової допомоги підтверджено договором № 31/05-01 про надання правової допомоги від 31.05.2018 року (а.с.106), додатковою угодою № 1 до договору (а.с.107), копією ордеру Серія ХВ № 000019 (а.с.117), копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 2142 Серія ХВ № 000439 (а.с.118), детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом за договором № 31/05-01 про надання правничої допомоги (а.с.108).

У п. 5.1 даного договору сторонами встановлено, що за надання правничої допомоги за цим договором гонорар адвоката становить 14000 грн., у тому числі: сума основного гонорару становить 5000 грн.; сума додаткового гонорару становить 9000 грн., який сплачується клієнтом в разі прийняття судом рішення на користь клієнта.

Згідно Додаткової угоди № 1 до Договору № 31/05-01 від 31.07.2018 р. сторони домовились внести зміни до пунктів 5.1, 5.2 Договору шляхом викладення їх в новій редакції: «5.1. За надання правничої допомоги за цим Договором гонорар адвоката становить 14000 грн. 5.2. Гонорар підлягає перерахуванню в повному обсязі на картковий рахунок адвоката в наступному порядку: 5000 - протягом 5 робочих днів з моменту укладання цього договору із зазначенням в призначенні платежу ПІБ адвоката, реєстраційного обліку картки платника податку та номер банківської карти адвоката; 9000 - протягом 5 робочих днів з моменту підписання сторонами акту здавання-приймання послуг із зазначенням в призначенні платежу ПІБ адвоката, реєстраційного обліку картки платника податку та номер банківської карти адвоката».

Представником позивача за довіреністю ОСОБА_5 подано 17.07.2018 року, а потім 17.08.2018 року директором "Агрофірма ЮГ-М" Зінченко В.І. подано до суду заяву про відшкодування судових витрат з ОСОБА_4 на професійну правничу допомогу адвоката Білоголовської Л.А. (а.с.90,102).

Суд звертає увагу на те, що договір про надання правової допомоги був укладений лише 31 травня 2018 року.

Зазначені доводи підтверджуються матеріалами справи.

Із матеріалів справи вбачається, що окрім вивчення обставин та матеріалів справи, ознайомлення з ними, аналізу судової практики, підготовки заяви та клопотання, адвокат Білоголовська Л.А. брала участь лише в одному судовому засіданні, яке тривало 2 год. 8 хв.

Враховуючи складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання робіт та обсяг наданих адвокатом послуг, ціну позову та значенням справи для сторони, суд, з урахуванням вимог розумності та справедливості, вважає необхідним зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню - до суми 5000 грн.

На підставі викладеного, суд вважає необхідним відповідно до ст. ст. 141, 137 ЦПК України стягнути з позивача ОСОБА_4 на користь відповідача ТОВ "Агрофірма ЮГ-М" 5000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 223, 247, 263-265, 274 ЦПК України, ст. 3, 11, 15, 16, 207, 210, 317, 319, 321, 626, 627, 638, 640-642, 651, 652, 759, 775, 783, 792 ЦК України, ст. 93, 95, 124-126, 141 ЗК України, Законом України "Про оренду землі", Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ТОВ "Агрофірма ЮГ-М" про повернення майна з чужого володіння - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, на користь ТОВ «Агрофірма ЮГ-М», , місцезнаходження якого: 64350, Ізюмський район, село Заводи, вулиця Перемоги, будинок 50, витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 27 вересня 2018 року.

Головуючий суддя М.О. Гуренко