Провадження № 2/127/1878/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2018 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Воробйова В.В.,

при секретарі Середі Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, зняття з реєстрації місця проживання та усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, зняття з реєстрації місця проживання та усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, мотивуючи позовні вимоги тим, що позивач є власником житлового будинку №332 по вул. Пирогова у м.Вінниці, який належить їй на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 26.04.2017 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №85852045 від 26.04.2017 року.

Відповідач зареєстрована та фактично проживає в будинку відповідача за вказаною адресою та не є його власником або співвласником. В будинок відповідач вселилась та проживала у ньому як дружина сина позивача ОСОБА_5. Проте, шлюбні відносини не склалися та вони розлучились, що підтверджується рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.10.2012 року.

Спільного побуту відповідач із сином позивача не веде, сімейних стосунків не підтримують, спільних інтересів не мають, а тому фактично є сторонніми людьми. Крім того, на думку позивача, ця обставина підтверджується рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09.10.2015 року у цивільній справі №127/19619/15-ц.

Кімнати у яких проживає відповідач потребують ремонту. Відповідач добровільно виселятися не бажає, через що між сторонами постійно виникають конфліктні ситуації. Позивач не має змоги зробити ремонт, переобладнати будинок та розпорядитись ним на власний розсуд, що створює позивачу перешкоди у користуванні своєю власністю.

Тому позивач, вважаючи порушеними свої права, у позовних вимогах просить суд: визнати відповідача такою, що втратила право користування житлом будинком №332 по вул. Пирогова у м. Вінниці; зняти відповідача з реєстрації місця проживання за вказаною адресою; усунути перешкоди позивачу у користуванні власністю шляхом виселення відповідача з вказаного будинку.

Відповідач у заперечення позовних вимог подала до суду відзив на позов, у якому зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з сином позивача - ОСОБА_5

З серпня 1997 року за згодою батьків чоловіка та до теперішнього часу відповідач зареєстрована і проживає за вказаною вище адресою. Від шлюбу народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який з моменту народження зареєстрований та проживає за цією ж адресою.

За рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.10.2012 року шлюб було розірвано, однак відповідач продовжує проживати із сином за вказаною адресою.

Протягом 1997-2012 років, перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_5, за згодою власників будинку, відповідач з чоловіком самочинно збудували прибудову до будинку, яка складається із трьох окремих приміщень, в яких відповідач продовжує проживати.

Новозбудована частина будинку, яка складається із трьох приміщень під літерою «А2», в яких проживає відповідач із сином не належать позивачу на праві приватної власності, а тому відповідач вважає, що не порушує прав позивача щодо вільного розпорядження її власністю.

У відзиві на позов відповідач, посилаючись на вимоги ст. 405 ЦК України, також зазначила, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Однак, позивач не надала доказів відсутності відповідача більше одного року в спірному житлі, а навпаки підтверджує факт її проживання у ньому.

Також, на думку відповідача, необґрунтованими є посилання позивача на такі підстави для її виселення із спірного будинку, як систематичне порушення відповідачем правил співжиття, оскільки конфліктні ситуації створює сама позивач, намагаючись виселити відповідача із спірного житла.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили позов задовольнити. Додатково суду пояснили, що відповідач ігнорує вимоги позивача щодо добровільного звільнення займаного приміщення та продовжує проживати у будинку позивача хоча має інше житло, а саме: частку у квартирі у м. Погребище Вінницької області, що підтверджується її декларацією про доходи за 2017 рік, яка розміщена на офіційному сайті Національного агентства з питань запобігання корупції. Відповідач не здійснювала самочинного будівництва за вказаною адресою. Будівництво здійснювалось чоловіком позивача, а допомагав йому у цьому син. Приміщення, які займає відповідач, належать позивачу і цим їй створюються перешкоди, оскільки відповідач через це позбавлена можливості ними розпорядитись на власний розсуд.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали у повному обсязі та просили суд відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПКУ України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку №332 по вул. Пирогова у м.Вінниці, який належить їй на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 26.04.2017 року (а.с. 13).

Сторони визнають та не заперечують ті обставини, що відповідач зареєстрована та фактично проживає в будинку відповідача за вказаною адресою. В будинок відповідач вселилась та проживала у ньому з дозволу власника будинку чоловіка позивача ОСОБА_7, протягом періоду часу з 1997 по 2012 роки, як дружина сина позивача ОСОБА_5.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30.10.2012 року у цивільній справі №212/13290/2012 шлюб між сином позивача - ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був розірваний. Вказане рішення суду набуло законної сили 12.11.2012 року (а.с. 12).

Поясненнями сторін та показами свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 підтверджуються ті обставини, що сторони спільно не проживають, спільного господарства не ведуть, оскільки проживають за вказаною адресою в окремих приміщеннях, які облаштовані окремими входами до них. Так, відповідач займає кімнату №1-3, в той час як позивач проживає у кімнаті №1-2, колишній чоловік відповідача - син позивача ОСОБА_5 проживае у кімнаті №1-5 (а.с. 53). Відповідач ігнорує пропозиції позивача щодо звільнення займаного приміщення та оспорює її право щодо вільного розпорядження ним, стверджуючи, що це приміщення було збудоване самочинно і є її спільною власністю з її колишнім чоловіком сином позивача.

Суд не приймає до уваги такі твердження відповідача керуючись при цьому вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, згідно з якими доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, оскільки суду не було надано та судом не встановлено доказів на підтвердження обставин щодо здійснення самочинного будівництва відповідачем спільно з її колишнім чоловіком ОСОБА_5 та щодо належності відповідачу будь-яких приміщень житлового будинку №332 по вул. Пирогова у м.Вінниці або обєктів незавершеного будівництва за цією ж адресою.

Крім того, такі твердження спростовуються поясненнями сторін та показами свідків. Так, свідок ОСОБА_5 підтвердив ту обставину, що добудови до будинку здійснювались його батьком, а він допомагав йому у цьому, коштів відповідач на будівництво ніяких не надавала.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого порушеного особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Наведене вище також узгоджується із правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, з якої також вбачається, що на ці правовідносини не поширюються норми ст. ст. 64, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України.

Таким чином, суд вважає, що право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України, зі змісту якої вбачається, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Так, згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити частково, та визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням в будинку № 332 по вул. Пирогова в м.Вінниці, оскільки, відповідач не є членом сімї позивача та її проживання в будинку позивача створює останній перешкоди у користуванні своїм майном, а тому позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_3 з будинку №332 по вул. Пирогова в м.Вінниці також підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації - внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Відповідно до ст. 7 вказаного Закону, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення тощо.

Тобто наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, що набуло законної сили, є достатньою підставою для його виконання органом реєстрації шляхом зняття з реєстрації такої особи і не потребує додаткового судового врегулювання. Тому позовні вимоги в частині зняття відповідача з реєстрації місця проживання задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суму судового збору в розмірі 1409,60 грн слід стягнути з відповідача в дохід держави, оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору при подачі позову згідно з вимогами Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 3, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 386, 391, 406 ЦК України, ст.ст. 2, 13, 76-83, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, зняття з реєстрації місця проживання та усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням в будинку № 332 по вул. Пирогова в м.Вінниці.

Усунути перешкоди у користуванні власністю ОСОБА_8 шляхом виселення ОСОБА_3 з будинку №332 по вул. Пирогова в м.Вінниці.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави суму судового збору в розмірі 1409,60 грн. (одна тисяча чотириста девять гривень 60 коп.).

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідач: ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_2, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Повний текст рішення суду складений 26.09.2018 року.

Суддя: