Постанова

Іменем України

19 вересня2018 року

м. Київ

справа № 2-1453/11

провадження № 61-5491св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Каратаєвої Л. О., Пищиди М. М.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2009 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 23 серпня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» (далі - АКБ «Райффайзенбанк Україна»), правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 86 900,00 доларів США, зі сплатою 13,99 % річних, строком до 23 серпня 2016 року.

01 грудня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 23 473,00 доларів США, зі сплатою 11,99 % річних, строком до 01 грудня 2012 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаними кредитними договорами, 23 серпня та 01 грудня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_4 укладені договори поруки.

Відповідачі належним чином не виконували взяті на себе зобов'язання за зазначеними договорами, внаслідок чого виникла заборгованість перед банком за кредитним договором від 23 серпня 2006 року у розмірі 86 605,41 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом - 79 549,89 доларів США, заборгованості зі сплати відсотків - 4 217,38 доларів США, пені - 2 838,14 доларів США; за кредитним договором від 01 грудня 2006 року у розмірі 106 044,52 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом - 18 011,72 доларів США, заборгованості зі сплати відсотків - 253,27 доларів США, пені - 1 174,12 доларів США.

У зв'язку з наявністю заборгованості за зазначеними кредитними договорами банк направляв на адресу відповідачів досудові вимоги від 01, 13, 14 жовтня 2009 року про дострокове погашення заборгованості. Відповідно до вказаних досудових вимог відповідачі, зокрема, позичальник, зобов'язаний був протягом 30 календарних днів із дати одержання вимоги погасити заборгованість за вищезазначеними кредитними договорами. Зазначені досудові вимоги залишилися без виконання.

Враховуючи наведене, з урахуванням уточнення позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідачів суму заборгованості за кредитними договорами у розмірі 847 645,66 грн (а. с. 115).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2011 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитними договорами у розмірі 847 645,66 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі належним чином не виконували свої договірні зобов'язання, у зв'язку з чим станом на 17 листопада 2009 року виникла заборгованість перед банком, яка підлягає стягненню з відповідачів на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна», яке за договором купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року прийняло право вимоги за кредитними договорами, тобто є правонаступником ПАТ «ОТП Банк».

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що районним судом не вирішувалося питання про залучення до участі у справі правонаступника позивача, а тому, вийшовши за межі позовних вимог, стягнув заборгованість на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна», яке не є стороною у справі.

У листопаді 2017 року доВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції надано заяву про заміну позивача у справі та усі підтверджуючі документи, але районним судом не винесено відповідної ухвали про це, однак у рішенні суд навів мотиви для задоволення позову на користь саме ТОВ «ОТП Факторинг Україна». При цьому заміна кредитора у зобов'язанні не позбавляє обов'язку боржника виконувати взяті на себе договірні зобов'язання.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду зазначену касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 вересня 2018 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що23 серпня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 86 900 доларів США, зі сплатою 13,99 % річних, строком до 23 серпня 2016 року.

01 грудня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 23 473,00 доларів США, зі сплатою 11,99 % річних, строком до 01 грудня 2012 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаними кредитними договорами, 23 серпня та 01 грудня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_4 укладені договори поруки.

Відповідачі належним чином не виконували взяті на себе зобов'язання за зазначеними договорами, внаслідок чого виникла заборгованість перед банком за кредитним договором від 23 серпня 2006 року у розмірі 86 605,41 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом - 79 549,89 доларів США, заборгованості зі сплати відсотків - 4 217,38 доларів США, пені - 2 838,14 доларів США; за кредитним договором від 01 грудня 2006 року у розмірі 106 044,52 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом - 18 011,72 доларів США, заборгованості зі сплати відсотків - 253,27 доларів США, пені - 1 174,12 доларів США.

У зв'язку з наявністю заборгованості за зазначеними кредитними договорами банк направляв на адресу відповідачів досудові вимоги від 01, 13, 14 жовтня 2009 року про дострокове погашення заборгованості. Відповідно до вказаних досудових вимог, відповідачі, зокрема, позичальник, зобов'язаний був протягом 30 календарних днів із дати їх одержання погасити заборгованість за вищезазначеними кредитними договорами. Зазначені досудові вимоги не виконані відповідачами.

Згідно з договором купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за вказаними кредитними договорами.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані його позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Відповідно до пунктів 1.9.1 кредитних договорів від 23 серпня та 01 грудня 2006 року банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань у цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових та інших зобов'язань за цими договорами. При цьому виконання боргових зобов'язань повинно бути проведено позичальником протягом 30 (тридцяти) календарних днів із дати одержання позичальником відповідної вимоги.

Статтею 3 договорів поруки передбачено, що у випадку невиконання боржником боргових зобов'язань перед кредитором за кредитними договорами, кредитор має право звернутися до поручителя з вимогою про виконання боргових зобов'язань у повному обсязі чи в частині. Обов'язок поручителя виконати боргові зобов'язання виникає при отриманні від кредитора відповідної вимоги. Така вимога вважається отриманою поручителем, якщо кредитор надіслав її поштою за адресою, вказаною в цьому договорі.

Банк скористався своїм правом звернення до боржника та поручителя із досудовими вимогами про повне виконання боргових зобов'язань.

Згідно із вимогами статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Тобто, за змістом цього положення несприятливі умови для нового кредитора пов'язуються із виконанням боржником обов'язку первісному кредитору, а не у звільненні від такого обов'язку в цілому.

Із договору про відступлення право вимоги від 12 листопада 2010 року вбачається, що ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за вказаними кредитними договорами, укладеними із ОСОБА_3

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачі, заперечуючи проти розрахунку заборгованості за кредитними договорами, наданим банком, не надали належних та допустимих доказів на спростування вказаної заборгованості, при цьому, заперечуючи щодо переходу до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права вимоги від ПАТ «ОТП Банк» за вищезазначеними кредитними договорами, не надали доказів виконання договірних зобов'язань первісному кредитору.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли права ПАТ «ОТП Банк» щодо права вимоги до відповідачів за вищезазначеними кредитними договорами та договорами поруки, позивачем доведено невиконання відповідачами зобов'язань за цими договорами, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню.

Посилання апеляційного суду на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та стягнув заборгованість на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна», яке не є стороною у справі, є неправильними з огляду на наступне.

У березні 2011 року ПАТ «ОТП Банк» подало до суду клопотання про залучення до участі у справі як належного позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна», до клопотання додані докази на його обґрунтування, ОСОБА_3 було відомо про заміну позивача, що підтверджується поданою ним заявою про перенесення розгляду справи (а. с. 164), відповідачі, посилаючись на те, що договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року укладений з порушенням законодавства, доказів на обґрунтування цього не надали.

При цьому формальне порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо невинесення відповідної ухвали про залучення до участі у справі правонаступника ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за наслідками розгляду вищезазначеного клопотання ПАТ «ОТП Банк», не може бути підставою для скасування правильного по суті і законного рішення, оскільки завдання цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному вирішенні цивільних справ із метою ефективного захисту порушених прав, судом першої інстанції досягнуті, спір вирішено.

Розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи та відповідні правовідносини сторін, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому підстави для його зміни або скасування відсутні.

У відповідності до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2017 року скасувати, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2011 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик