Постанова

Іменем України

20 вересня 2018 року

м. Київ

справа №462/8167/15-ц

провадження №61-28529св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

відповідач - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради Львівської області,

представник відповідача - ОСОБА_7,

відповідач - Орган приватизації Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради Львівської області,

відповідач - Львівська міська рада Львівської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 6 квітня 2017 року у складі судді Румілової Н. М. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 липня 2017 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П.,

Мельничук О. Я., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Органу приватизації Залізничної районної адміністрації, Львівської міської ради, вимоги якого уточнив під час розгляду справи та просив недійсним і скасувати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, видане комунальним управлінням житлового господарства на підставі розпорядження від 31 грудня 1993 року; визнати недійсним та скасувати розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 31 грудня 1993 року в частині права власності на житлове приміщення за вказаною адресою, визнати за ним право власності на зазначену квартиру.

Позов мотивовано тим, що позивач зареєстрований та постійно проживає у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1.

31 грудня 1993 року приватизував зазначену квартиру.

Відповідач ОСОБА_6 є донькою позивача та була включена ним до переліку осіб, що мають право на приватизацію, хоча і не проживала у вказаній квартирі.

Розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 05 серпня 1996 року відповідачу виділено ? частку квартири, а йому дозволено від її імені, як неповнолітньої доньки укласти договір купівлі-продажу належної їй частки квартири. Вважає свої права порушеними, оскільки зв'язок з донькою втрачено, місце її проживання невідомо, проживає у квартирі один та не може розпорядитися належним йому майном, оскільки відповідач є співвласником квартири. Вважає, що приватизація квартири була проведена неправильно, оскільки відповідач не була зареєстрована у квартирі.

Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 06 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 13 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що Львівська міська адміністрація під час передачі спірного житла у власність, діяла на законних підставах. Обставини, які виникли після приватизації у позивача, відносини між ним та донькою, не є підставами для скасування приватизації спірного житла, скасування відповідних рішень органу місцевого самоврядування та виданого свідоцтва про право власності.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалені у справі рішення з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди не врахували, що відповідач була включена у перелік осіб, які мають право на приватизацію спірної квартири, хоча ніколи не проживала в цій квартирі. На даний час відповідач не спілкується з позивачем, йому невідомо її місце проживання. Вважає, що його права як власника порушені, оскільки він не може розпорядитися спірною квартирою на власний розсуд.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вищевказані рішення судів першої та апеляційної інстанції. Справу витребувано із суду першої інстанції.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_4 та його доньці - ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру, виданого 31 грудня 1993 року Львівською міською адміністрацією на підставі розпорядження Львівської міської адміністрації від 31 грудня 1993 року.

Позивач не заперечува, що він включив в перелік осіб, які мають право на приватизацію житла, неповнолітню на той час доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 рокупередбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків), здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку) .

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Передача квартир у власність оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру.

Відповідно до частини першої статті 5 цього Законудо членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Нормами ЦК та КпШС, що діяли на час оформлення приватизації, місцем проживання неповнолітніх визнається місце проживання їхніх батьків, та всі угоди укладають від їх імені батьки, як законні представники своїх малолітніх і неповнолітніх дітей.

З наведеного вбачається, що позивач мав усі законні підстави укласти угоду щодо приватизації квартири від імені неповнолітньої доньки, включив її в перелік осіб, що мають право на приватизацію житла, про що особисто зазначив у заві, поданій до органу приватизації.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що Орган приватизації Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради та Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради під час прийняття розпорядження від 05 серпня 1996 року про передачу спірної квартири у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_6, а також при видачі свідоцтва про право власності на приватизовану квартиру, діяли на законних підставах та в межах визначених законом повноважень, у зв'язку із чим правові підстави для задоволення позову та скасування рішень органу місцевого самоврядування щодо приватизації квартири і свідоцтва про право власності на неї відсутні.

Доводи касаційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції, є аналогічними доводам апеляційної скарги позивача, які належним чином перевірені апеляційним судом та ним відхилені.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 6 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська