АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 вересня 2018 року

м.Харків

справа № 643/1198/18

провадження № 22-ц/790/4492/18

Апеляційний суд Харківської області у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Колтунової А.І., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на утримання квартири за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м.Харкова від 02 квітня 2018 року, постановлене в порядку письмового провадження під головуванням судді Букреєвої І.А.., в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на утримання квартири.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 02 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що відповідачка, яка є його колишньою дружиною, не приймає участі в утриманні квартир, які є спільною сумісною власністю подружжя. Вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідачки на його користь витрати по оплаті комунальних послуг, а також моральної шкоди.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у період шлюбу не тільки придбана власність є спільним майном подружжя, але і бюджет сім'ї є спільним. Тому відсутні підстави для стягнення з відповідачки витрати на утримання квартир та моральної шкоди.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 вересня 2003 року. Шлюб розірвано рішенням Московського районного суду м.Харкова від 30 листопада 2017 року (а.с.14).

За договором купівлі-продажу від 08.07.2014 року ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.15,16).

На підставі рішення виконавчого комітету Московської районної у місті Харкові ради від 27.06.2006 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.18-20).

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказував, що вищевказані квартири придбані ним та відповідачкою у період шлюбу та є спільною їх сумісною власністю. Разом з тим ОСОБА_2 не приймає участі в утриманні зазначених квартир. З січня 2017 року по жовтень 2017 року він одноособово несе витрати по оплаті комунальних послуг, розмір яких складає 30 926,11 грн. Вважає, що з відповідачки на його користь підлягає стягненню половина вказаних витрат, оскільки майно є спільною сумісною власністю. Крім того зазначає, що весь свій дохід він змушений витрачати на оплату комунальних послуг, що завдає йому душевних та фізичних страждань. Розмір моральної шкоди він оцінює в 20 000 грн.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов'язує.

Зокрема стаття ст. 322 ЦК України передбачає, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 151 ЖК України передбачено обов'язок власника по забезпеченню схоронності жилого будинку (квартири), проведення за свій рахунок поточного та капітального ремонту, утримання в порядку прибудинкової території.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживачем комунальних послуг є фізична особа, яка отримує житлово-комунальну послугу.

Відповідно до ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Отже, відповідно до зазначеної норми та за змістом Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг зобов'язані вносити плату за їх використання.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а пунктом 5 частини 3 тієї ж статі Закону передбачений обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Матеріали справи містять квитанції з оплати комунальних послуг квартири АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_2 та квартири АДРЕСА_1, власником якої є позивач. Надані позивачем квитанції свідчать про оплату комунальних послуг у період перебування сторін у шлюбі (а.с.22-34).

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, і розпоряджання таким майном після розірвання шлюбу повинно здійснюватись колишнім подружжям виключно за взаємною згодою та відповідно до Цивільного кодексу.

Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, в оплаті податків, зборів, платежів , а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

ОСОБА_1 просив стягнути ? частину сплачених комунальних послуг. З копій квитанції по сплаті комунальних послуг вбачається, що комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_1 позивач сплачував за період з грудня 2016 року по травень 2017 року, а по квартирі АДРЕСА_2 - за період з листопада 2016 року по жовтень 2017 року. Таким чином комунальні послуги по вищезазначеним квартирам позивачем сплачені за період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Доказів того, що сплачені в період шлюбу кошти за комунальні послуги є особистим майном позивача, а не спільною власністю подружжя, матеріали справи не містять.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 02 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: А.І. Колтунова

Н.П. Пилипчук