Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 2025/3868/2012

провадження № 61-27567 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2017 рокуу складі колегії суддів: Карімової Л. В., Бурлаки І. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2002 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 8 грудня 2000 року по 7 жовтня 2004 року вона з ОСОБА_5 перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають дитину - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюбні відносини вони підтримували до квітня 2002 року. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 7 жовтня 2004 року шлюб між ними було розірвано.

7 березня 2001 року на підставі договору купівлі-продажу вона набула право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу об'єкта комунальної власності від 14 березня 2002 року ОСОБА_5, як фізична особа-підприємець, набув право власності на нежитлове вбудоване приміщення АДРЕСА_2.

Після розірвання шлюбу у добровільному порядку дійти згоди щодо поділу вищевказаного нерухомого майна, набутого ними за час зареєстрованого шлюбу, яке є їх спільною сумісною власністю вони не можуть.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_4 просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1; на 2/3 частки нежитлової будівлі АДРЕСА_2 з урахуванням інтересів дітей та стягнути з ОСОБА_5 на її користь компенсацію 1/2 частини різниці у вартості майна у розмірі 462 096 коп. Інше майно виділити ОСОБА_5

У липні 2012 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що з 1994 року він займається підприємницькою діяльністю, для здійснення якої 14 березня 2002 року, як фізична особа-підприємець, за особисті кошти придбав нежитлову будівлю АДРЕСА_2, унаслідок чого це нерухоме майно є його особистою приватною власністю.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_5 просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 у порядку поділу майна подружжя та право особистої приватної власності на нежитлове вбудоване приміщення у будинку АДРЕСА_2.

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10 жовтня 2012 року позов ОСОБА_4 та зустрічний позов ОСОБА_5 об'єднано в одне провадження.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 9 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, придбаної на ім'я ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 7 березня 2001 року. Залишено за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1. Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_5 нежитлове вбудоване приміщення у будинку АДРЕСА_2, загальною площею 160,5 кв. м. В іншій частині зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними у рівних частках, оскільки набута за час зареєстрованого шлюбу за їх спільні кошти. Нежитлова будівля АДРЕСА_2 набута ОСОБА_5 за час зареєстрованого шлюбу, проте за власні кошти отримані ним від здійснення підприємницької діяльності, тому це майно є його особистою приватною власністю.

Останнім рішенням апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2017 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 про поділ вбудованого нежитлового приміщення та у частині задоволення позову ОСОБА_5 про визнання права особистої приватної власності на вбудоване нежитлове приміщення у будинку АДРЕСА_2 скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання за нею у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності на 2/3 частин вбудованого нежитлового приміщення у будинку АДРЕСА_2 відмовлено з інших правових підстав. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 про визнання вбудованого нежитлового приміщення у будинку АДРЕСА_2 його особистою приватною власністю відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 набута сторонами за час зареєстрованого шлюбу за спільні кошти, тому є спільним сумісним майном подружжя і підлягає поділу між ними у рівних частках. Спірне нежитлове приміщення у будинку АДРЕСА_2 є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, але ОСОБА_4 має право вимоги виплати половини вартості цього майна, а не право власності на саме майно чи право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, тобто на компенсацію вартості ? частини вказаних нежитлових приміщень, а таких вимог вона не заявляла. Також відсутні підстави для відступлення від рівності часток при поділі такого майна подружжя.

У касаційній скарзі, поданій 24 травня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить оскаржуване рішення апеляційного суду у частині відмови у задоволенні його зустрічного позову про визнання вбудованого нежитлового приміщення у будинку АДРЕСА_2 його особистою приватною власністю скасувати й залишити в цій частині у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що за кошти, які ним особисто набуті до реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 від здійснення підприємницької діяльності, він, як фізична особа-підприємець, придбав спірне нежитлове приміщення, унаслідок чого воно належить йому на праві особистої приватної власності. ОСОБА_4 не доведено, що спірне нежитлове приміщення придбано сторонами за спільні кошти подружжя, не надано доказів щодо її доходів за період зареєстрованого шлюбу та до шлюбу.

У касаційній скарзі, поданій 29 травня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5 після припинення шлюбних відносин, а саме з 2003 року використовує спірне нежитлове приміщення для здачі в оренду, від чого отримує дохід, тобто не використовує його у своїй підприємницькій діяльності, тому воно підлягає поділу на загальних підставах. При цьому останній не сплачує у повному обсязі аліменти на утримання їх спільної неповнолітньої дочки, унаслідок чого з урахуванням інтересів дитини наявні підстави для збільшення частини ОСОБА_4 при розподілі між подружжям цього нерухомого майна до 2/3 частки. Крім того, вона з 1998 року є фізичною особою-підприємцем. Таким чином, просить визнати за нею право власності на 2/3 частки вбудованого нежитлового приміщення у будинку АДРЕСА_2.

У вересні 2017 року ОСОБА_5 подав заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4, посилаючись на те, що спірне нежитлове приміщення набуте ним, як фізичною особою-підприємцем, за час шлюбу з ОСОБА_4, проте за власні кошти, отримані ним від здійснення підприємницької діяльності. Тому відсутні підстави для визнання за останньою права власності на частину спірного нерухомого майна.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

У частині першій статті 22 КпШС України, тут і надалі, чинного на час набуття спірного нерухомого майна, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до частини першої статті 28 КпШС України раз поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Статтею 29 КпШС України був визначений порядок поділу майна подружжя.

Вищевказані положення закону кореспондуються зі статтею 60, частиною першою статті 70, частинами першою та другою статті 71 СК України.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у статтях 63, 65 СК України.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте за час зареєстрованого шлюбу, за умови, що воно було придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у статтях 63, 65 СК України.

При цьому, у разі якщо майном користується приватний підприємець, то в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що об'єктом спільної сумісної власності подружжя є спірне нежитлове приміщення у будинку АДРЕСА_2, проте ОСОБА_4 має право вимоги виплати половини вартості цього майна чи на врахування його вартості при поділі майна подружжя, а не право власності на саме майно, чи право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства. Проте ОСОБА_4 зазначених позовних вимог заявлено не було, а вимагалося лише визнання за нею права власності на це нерухоме майно.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 про те, що за кошти, які ним особисто набуті до реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 від здійснення підприємницької діяльності, він, як фізична особа-підприємець, придбав спірне нежитлове приміщення, унаслідок чого воно належить йому на праві особистої приватної власності, безпідставні, оскільки належними та допустимими доказами не підтверджені, що є його процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року). Отже, ОСОБА_5 презумпція спільності майна подружжя не спростована.

Посилання касаційної скарги ОСОБА_4 на те, що ОСОБА_5 після припинення шлюбних відносин, а саме з 2003 року використовує спірне нежитлове приміщення для здачі в оренду, від чого отримує дохід, тобто не використовує його у своїй підприємницькій діяльності, безпідставні, так як вказані дії останнього свідчать про здійснення ним саме підприємницької діяльності шляхом здачі в оренду спірного нежитлового приміщення.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що за нею слід визнати право власності на частку нежитлового приміщення у будинку АДРЕСА_2 безпідставні, так як вказане нерухоме майно набуте ОСОБА_5, як фізичною особою-підприємцем, і використовується ним у своїй підприємницькій діяльності, тому у ОСОБА_4, як в іншого з подружжя, право власності на це майно трансформується у право вимоги виплати половини вартості внесеного майна у разі поділу майна подружжя, або врахування при поділі іншого майна подружжя. Проте, як у позовній заяві, так і в касаційній скарзі ОСОБА_4 вимагає визнання за нею права власності на вказане майно.

Інші доводи касаційних скарг ОСОБА_5 та ОСОБА_4 висновків апеляційного суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк