Постанова

Іменем України

20 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 161/13765/15-ц

провадження № 61-26835св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду Волинської області від 17 жовтня 2017 року у складі колегії суддів:

Федонюк С. Ю., Стрільчука В. А., Русинчука М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 18 липня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») та ОСОБА_6 укладений кредитний договір № 1090-017/ФКВ-08, відповідно до якого остання отримала грошові кошти у розмірі 24 200,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 10,20 % річних на термін до 14 липня 2023 року.

18 липня 2008 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_7 укладений іпотечний договір № 1090-017/Zфквіп-08, відповідно до умов якого в забезпечення виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором № 1090-017/ФКВ-08 останній передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно - земельну ділянку, загальною площею 0,0951 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» укладений договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», відповідно до умов якого останньому переходить (відступається) право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Позивач зазначав, що ОСОБА_7 без згоди як нового, так і попереднього кредитора відчужене зазначене іпотечне майно шляхом поділу земельної ділянки на три земельні ділянки, які були подаровані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі договорів дарування.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_6 умов кредитного договору станом на 28 серпня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 27 973,00 доларів США, що еквівалентно 596 122,32 грн, та 13 823,73 грн комісії.

Посилаючись на викладене, ПАТ «Дельта Банк» просило у рахунок виконання основного зобов'язання зі сплати заборгованості в сумі 610 141,86 грн звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 18 липня 2008 року № 1090-017/Zфквіп-08 шляхом передачі предмета іпотеки у власність банку та визнання за ним права власності на таке майно: земельну ділянку, загальною площею 0,0354 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка відчужена ОСОБА_4; земельну ділянку, загальною площею 0,0151 га, кадастровий номер НОМЕР_4 яка відчужена ОСОБА_5; земельну ділянку, загальною площею 0,0446 га, кадастровий номер НОМЕР_3, яка відчужена ОСОБА_5

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2015 року позов ПАТ»Дельта Банк» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 липня 2008 року № 1090-017/ФКВ-08, укладеним між ТОВ «Український промисловий банк» та

ОСОБА_6, у розмірі 27 973,00 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 28 серпня 2015 року становить 596 122,32 грн та 13 823,73 грн комісії, з яких: заборгованість за простроченим кредитом -

57 110,80 грн; заборгованість за простроченими відсотками - 80 420,32 грн; заборгованість за строковим кредитом - 458 591,20 грн; заборгованість за комісіями - 13 823,73 грн, із яких: пеня - 7 923,82 грн, прострочена комісія - 5 899,01 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 18 липня

2008 року № 1090-017/Zфквіп-08, посвідченого приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу ОСОБА_11 18 липня 2008 року за реєстровим № 2107, укладеним між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_7, шляхом передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк», за вартістю предмета іпотеки, визначеною на момент такого набуття, на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності, а саме:

- на земельну ділянку, загальною площею 0,0354 га, кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою:

с. Зміїнець, Луцький район, Волинська область, яка відчужена ОСОБА_7 ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 30 грудня 2010 року № 1741 серія ВРД № 964173;

- на земельну ділянку, загальною площею 0,0151 га, кадастровий номер НОМЕР_4 цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою:

с. Зміїнець, Луцький район, Волинська область, яка відчужена ОСОБА_7 ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 30 грудня 2010 року № 1741 серія ВРД № 964173;

- на земельну ділянку, загальною площею 0,0354 га, кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою:

с. Зміїнець, Луцький район, Волинська область, яка відчужена ОСОБА_7 - ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 30 грудня 2010 року № 1741 серія ВРД № 964173.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник не виконав взятих за кредитним договором зобов'язань, що призвело до утворення заборгованості, а інші відповідачі, відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку», набули статусу іпотекодавців за іпотечним договором внаслідок відчуження їм предмета іпотеки, тому суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог та наявність правових підстав для звернення стягнення на належні відповідачам земельні ділянки, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором шляхом передачі предмета іпотеки у власність банку.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 17 жовтня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, що боржник не виконував умови кредитного договору, борг не погасив, у зв'язку із чим утворилася кредитна заборгованість, а положеннями договору іпотеки передбачене право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки шляхом його прийняття у свою власність на підставі цього договору та рішення іпотекодержателя (пункт 4.4.1 договору), тобто позикодавець має право на визнання права власності на предмет іпотеки, однак із виконанням обов'язкової умови, а саме із зверненням для цього у встановленому законом і договором порядку до реєстратора.

У листопаді 2017 року ПАТ «Дельта Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Волинської області від 17 жовтня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішенні справи по суті апеляційний суд не з'ясував обставин справи щодо реальної можливості застосувати один із способів захисту прав кредитора, які забезпечені іпотекою, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки іпотечна земельна ділянка розділена на три частини з різними кадастровими номерами, на які іпотека не зареєстрована.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У грудні 2017 року від ОСОБА_5 надійшли заперечення на касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк», в яких заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін з огляду на таке.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що 18 липня 2008 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_6 укладений кредитний договір № 1090-017/ФКВ-08, відповідно до умов якого остання отримала грошові кошти у розмірі 24 200,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 10,20 % річних на термін до 14 липня 2023 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 18 липня 2008 року між банком та ОСОБА_7 укладений договір іпотеки № 1090-017/Zфквіп-08, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку банку нерухоме майно - земельну ділянку, загальною площею 0,0951 га, кадастровий номер НОМЕР_1 із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: с. Зміїнець, Луцький район, Волинська область, та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку від 31 травня 2005 року серії ВЛ № 016629.

Як вбачається зі змісту пункту 4.4.1 іпотечного договору, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом прийняття предмета іпотеки у власність у рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 травня 2010 року розірваний кредитний договір №1090-017/ФК-08, укладений між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_6, та стягнуто з останньої заборгованість за кредитним договором у сумі 27 973,00 доларів США і 13 823,00 грн у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань. Стягнуто з майнового поручителя ОСОБА_7 заборгованість у сумі 27 973,00 доларів США та 13 823,73 грн шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку, площею 0,0951 га, кадастровий номер НОМЕР_1, у с. Зміїнець Луцького району.

Тобто, позивач у 2010 році скористався можливістю захисту порушеного права, задовольнивши в судовому порядку свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі судового рішення без зазначення способу реалізації предмета іпотеки.

30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» укладений договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», відповідно до умов якого останньому переходить (відступається) право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Земельна ділянка, площею 0,0951 га, що є предметом іпотеки, поділена

ОСОБА_7 без згоди іпотекодержателя, на три частини, площею 0,0354 га, 0,0151 га та 0,0446 га із присвоєнням їм окремих кадастрових номерів і виготовленням на ці ділянки відповідних державних актів (серії ЯЛ № 058044, серії ЯЛ № 058045 та серії ЯЛ №058043, виданих управлінням Держкомзему у Луцькому районі 16 серпня 2010 року та 17 серпня 2010 року) та відчужив це майно іншим особам - відповідачам у цій справі.

Банком, як іпотекодержателем предмета іпотеки - земельної ділянки, дії щодо поділу ділянки та видачі нових державних актів, а також щодо укладення договорів дарування не оскаржувалися та в судовому порядку відповідні документи не скасовувалися.

На підставі договору дарування від 30 грудня 2010 року земельну ділянку, площею 0,0354 га з кадастровим номером НОМЕР_2 подаровано ОСОБА_4, а земельні ділянки, площею 0,0151 га з кадастровим номером :03:01:5761 та з кадастровим номером НОМЕР_3, площею 0,0446 га за договорами дарування від 05 та 10 січня 2011 року відчужені ОСОБА_5

Пунктом 4.1 договору іпотеки визначено випадки, коли іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки, серед яких передбачена така підстава, як порушення зобов'язань за кредитним договором.

Згідно із пунктом 4.3 договору іпотеки іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або шляхом застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Пунктом 4.4 договору іпотеки передбачено, що у разі настання обставин, зазначених у пункті 4.1 цього договору, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги одним із наступних способів:

- шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність у рахунок виконання основного зобов'язання. Цей іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки (пункт 4.4.1);

- шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу (пункт 4.4.2).

Так, застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Згідно з пунктом 4.5 договору іпотеки у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду чи виконавчого напису нотаріуса реалізація предмета іпотеки здійснюється шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Статтею 36 Закону, яка має назву: «Позасудове врегулювання», передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

У свою чергу, статтею 37 Закону, яка має назву: «Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки», передбачає, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що стаття 37 Закону не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. Таким чином, суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Такий висновок суду відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, а також висновкам Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 21 березня 2018 року № 14-38цс18.

У названій постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, про відсутність підстав для відступлення від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, крім того, вказала наступне.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Встановивши, що визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, відповідно до якого, позивач має право реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, суд апеляційної інстанції правильно вирішив спір.

Доводи касаційної скарги про те, що при вирішенні справи по суті апеляційний суд не з'ясував обставин справи щодо реальної можливості застосувати один із способів захисту прав кредитора, які забезпечені іпотекою, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки іпотечна земельна ділянка розділена на три частини з різними кадастровими номерами, на які іпотека не зареєстрована, не заслуговують на увагу, оскільки ця обставина не має значення для вирішення цієї справи, у зв'язку з тим, що у будь-якому випадку позивачем неправильно обраний спосіб захисту своїх порушених прав, так як стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України

2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Таким чином, розглядаючи зазначений позов, апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів

Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Волинської області від 17 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик