АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3955/18 Справа № 202/5224/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Городнича В.С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2018 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя та за позовом третьої особи ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання та визнання права власності в порядку поділу майна подружжя, -

ВСТАНОВЛЕНО:

В серпні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що вона з січня 2003 року по січень 2017 року проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 21 листопада 2003 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 обвінчалися в Свято-Преображенському кафедральному соборі м. Дніпропетровська, оскільки не вбачали необхідності в реєстрації шлюбу у встановлений законом спосіб. Під час спільного сумісного подружнього життя з ОСОБА_3 за спільні кошти сторін було придбано нерухоме майно, а саме квартиру №147, що розташована за адресою: м. Дніпро, пр. Миру, буд. 5, право власності на яку зареєстроване за відповідачем. Відповідач не визнає права власності ОСОБА_4 на спірну квартиру, змінив замки на дверях квартири, відмовляється повернути особисті речі останньої.

У зв'язку з чим, ОСОБА_4 просила суд:

- встановити факт сумісного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з січня 2003 року по січень 2017 року;

- визнати об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3, квартиру АДРЕСА_1;

- визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2, в. Дніпро в порядку поділу спільного майна подружжя;

- стягнути судові витрати по справі з ОСОБА_3

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2018 року залучено ОСОБА_2 до участі у даній цивільній справі №202/5224/17 в якості третьої особи, що заявляє самостійні вимоги.

В свою чергу, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою в порядку ст. 52 ЦПК України до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання та визнання права власності в порядку поділу майна подружжя.

В позовній заяві ОСОБА_2 посилається на те, що саме вона з лютого 2001 року проживала спільно однією сім'єю з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3, а в подальшому за адресою: АДРЕСА_4. 25 серпня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. В подальшому у сторін народилася спільна дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_2 в позовній заяві зазначає, що з часу придбання спірної квартири ОСОБА_3, вона разом з ним проживала в цій квартирі та продовжує на даний час в ній проживати з відповідачем однією сімєю.

У зв'язку з чим, ОСОБА_2 просила суд:

- встановити факт спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 01 січня 2004 року по 25 серпня 2017 року;

- визнати квартиру АДРЕСА_5 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3;

- в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_6, загальною площею 43,2 кв. м, житловою площею 27,7 кв. м.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 було задоволено:

- встановлено факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з січня 2003 року по січень 2017 року;

- визнано квартиру АДРЕСА_7, загальною площею 43,2 кв. м., об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3;

- поділено майно подружжя, визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_8;

- стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 1920,00 грн.

У задоволенні позовних вимог третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_2 - було відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та задовольнити позовні вимоги третьої особи в повному обсязі.

В своїх апеляційних скаргах, відповідач та третя особа посилаються на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

ОСОБА_4 в порядку положень ст. 360 ЦПК України подала відзив, в якому просила апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року без змін.

Відповідно ч. 3 ст. 82 Закону України Про судоустрій і статус суддів, переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня може здійснюватися без конкурсу тільки у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді.

Згідно ч. 6 ст. 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів, у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті Голос України повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Тож, до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження та переглядати рішення судів перших інстанцій.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити частково, а рішення суду змінити в частині періоду за який встановлено факт спільного проживання однієї сім'єю без реєстрації шлюбу та замість січня 2003 року - встановити факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 01 січня 2004 року по січень 2017 року, оскільки норми СК України, які регулюють питання щодо визнання факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділу майна такого подружжя набули чинності з 01 січня 2004 року.

В іншій частині, колегія суддів вважає за необхідне залишити рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року без змін, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 познайомилася із ОСОБА_3 влітку 2001 року, з січня 2003 року вони проживали в орендованій квартирі у м. Дніпро. У жовтні 2004 року ОСОБА_3 зареєстрував право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_9 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 29.10.2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим №3019. У судовому засіданні ОСОБА_4 наполягала на тому, що кошти для придбання даної квартири були їх спільними коштами, бо з 2003 року вони мали спільний бюджет і купували квартиру саме для спільного проживання та частково допомогли з коштами її батьки. Батько ОСОБА_4 робив ремонт у квартирі. Батьки допомогли придбати меблі та техніку у квартиру.

21 листопада 2003 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 обвінчалися у Свято-Преображенському кафедральному соборі, що підтверджується Свідоцтвом про вінчання та фотокартками.

27 грудня 2007 року між Акціонерним банком Факторіал-Банк та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрованого за реєстровим №783. Предметом іпотеки за вказаним договором виступило нерухоме майно ОСОБА_3, а саме квартира №147, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Миру, буд. 5.

ОСОБА_4 надано в судовому засіданні докази, що підтверджують сплату нею грошових коштів в рахунок погашення Договору кредиту № 07-Ф/165-СК-Г, в забезпечення умов виконання якого було укладено вище вказаний Іпотечний договір.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано фотокопії квитанцій про сплату комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_10 за період з 2006 по 2014 рік.

Позивачем надано фотографії, що підтверджують сумісний відпочинок з ОСОБА_3 та друзями сторін у Єгипті та на півострові Тарханкут у 2008 році.

Також, ОСОБА_4 надано виписку з її амбулаторної карти від 06 березня 2018 року, відповідно до якої ОСОБА_4 з 2005 року перебувала на обліку у лікаря-терапевта за місцем фактичного проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. Хворіла 2-3 рази на рік, у звязку із чим неодноразово зверталася за амбулаторною медичною допомогою та викликала лікаря додому за вказаною адресою.

Відповідно до договору підряду від 26 лютого 2015 року за адресою: АДРЕСА_11, були здійснені роботи утеплення фасаду квартири підрядником ОСОБА_8, замовником за даним договором являється батько ОСОБА_4 ОСОБА_9

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ОСОБА_3 за період з 2001 по 2007 року дохід не отримував. Відповідно до даних ДФС ОСОБА_4 отримувала дохід за основним місцем роботи з січня 2002 року.

ОСОБА_3 у період з 31 березня 2015 року по 22 квітня 2016 року здійснював догляд за рідною бабусею ОСОБА_4 ОСОБА_10, що підтверджується довідкою Управління праці та соціального захисту населення Індустріальної районної у місті ради №833/1 від 23 лютого 2018 року.

ОСОБА_4 є хрещеною матір'ю племінниці ОСОБА_3 ОСОБА_11, що підтверджується Свідоцтвом про хрещення.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України, слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив із того, що нею було надано достатньо доказів в підтвердження як факту проживання з ОСОБА_3, так і факту придбання спірної квартири в період їх сумісного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог третьої особи, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не надано доказів того, що спірна квартира була придбана внаслідок спільної праці її та відповідача ОСОБА_3, або внаслідок її індивідуальних зусиль.

В своїх апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не погоджується із обставинами викладеними в рішенні суду, зокрема, щодо фактів про сплату ОСОБА_4 грошових коштів в рахунок погашення Договору кредиту №07-Ф/165-СК-Г, про сплату комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_12 за період з 2006 по 2014 рік, про замовлення робіт утеплення фасаду квартири на ім'я батька ОСОБА_4 ОСОБА_9 та щодо факту догляду відповідачем бабусі ОСОБА_4 та щодо факту хрещення позивачем племінниці ОСОБА_3

Так, ОСОБА_3 зазначає, що всі кошти було сплачено позивачем за його проханням та за його власні кошти, а факт догляду та хрещення говорить лише про наявність дружніх стосунків між сторонами.

ОСОБА_2 в свою чергу, зазначає, що саме вона постійно проживала однією сім'єю з ОСОБА_3, проте в періоди їх частих сварок відповідач мав стосунки із іншими жінками, однією з яких є ОСОБА_4

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянтом, оскільки вищевказані обставини апелянтами не спростовані, а достовірних, достатніх та належних доказів сумісного проживання без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2, останніми надано не було.

Окрім цього, ніяк не спростовані апелянтами факти сумісного відпочинку ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також перебування її на обліку у лікаря з 2005 року за місцем фактичного проживання, а саме, за адресою: АДРЕСА_11.

В правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15 зазначено, що за правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року (справа № 6-148цс12).

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-1026цс15 від 23 вересня 2015 року, яка має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що апелянтами не надано достатніх та безспірних доказів того, що вона з 01 січня 2004 року по 25 серпня 2017 року проживала однією сім'єю з відповідачем ОСОБА_3, вела з ним спільне господарство, мала спільний бюджет, мала взаємні права та обов'язки, тобто що між ними в цей період часу мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю у розумінні ст. 74 СК України.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року змінити в частині періоду за який встановлено факт спільного проживання однієї сім'єю без реєстрації шлюбу та замість січня 2003 року - встановити факт спільного проживання однієї сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 з 01 січня 2004 року по січень 2017 року.

В іншій частині рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_12