Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 332/4988/14-ц

провадження № 61-3173св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

представник позивача - Колесник Інна Гаріївна,

відповідач - Запорізька міська рада,

представники відповідача: Салаті НаталіяПетрівна, Петріванова Юлія Олександрович,

відповідачі: ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_8, ОСОБА_9,

треті особи: реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції, Заводський районний відділ в м. Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2015 року у складі Федорченко О. І. та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 24 березня 2016 року у складі колегії суддів: Бєлки В. Ю., Онищенко Е. А., Бордаря М. С. та касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 24 березня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулось до суду з позовом до Запорізької міської ради, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи: реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції, Заводський районний відділ в м. Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що у 2007 році ОСОБА_11 отримав у банку кредит на придбання житла, для забезпечення якого передав житловий будинок АДРЕСА_1 в іпотеку відкритому акціонерному товариству «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». 19 січня 2008 року ОСОБА_11 помер, спадщину після якого спадкоємці не прийняли. Для повернення коштів банк скористався правом на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, звернувшись з позовом до Запорізької міської ради. Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 05 січня 2010 року, яке набрало законної сили, на зазначений будинок звернуто стягнення. Проте судове рішення залишається невиконаним, оскільки у боржника (Запорізької міської ради) відсутнє майно, на яке необхідно звернути стягнення, у зв'язку з тим що питання відумерлості спадщини не вирішувалось.

Посилаючись на те, що строк повернення кредиту є таким, що настав, з урахуванням уточнених позовних вимог банк просив у рахунок погашення заборгованості у сумі 669 122,31 грн звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на зазначений будинок за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на будинок на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, та виселити з будинку ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2015 року у позові банку відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки пред'явлені до неналежних відповідачів, оскільки Запорізька міська рада, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не є власниками спірного будинку, боржниками чи майновими поручителями за кредитним договором. Відмовляючи у задоволенні вимог про виселення, суд виходив з того, що банк не заявив вимоги про скасування державної реєстрації відповідачів, які набули право користування будинком після укладення іпотечного договору.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 24 березня 2016 року рішення першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги банку щодо виселення скасовано, ухвалено у цій частині нове рішення про задоволення цієї вимоги.

Виселено ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з житлового будинку АДРЕСА_1.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що заявлені банком вимоги про виселення відповідають способам захисту, передбаченим статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), і не обмежені заявленням інших позовних вимог. Суд дійшов висновку, що звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок відповідно до статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) є підставою для виселення мешканців без надання іншого постійного жилого приміщення. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині вирішення решти позовних вимог, суд виходив з того, що звернення стягнення на предмет іпотеки вже відбулось за судовим рішенням, банк обрав певний спосіб захисту порушеного права, крім того, іпотечний договір не містить застереження про порядок звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Апеляційного суду Запорізької області від 24 березня 2016 року скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що зобов'язання за кредитним договором та договором іпотеки припинилися у зв'язку зі смертю позичальника та іпотекодавця, тому підстав для виселення відповідачів зі спірного будинку немає. Суд апеляційної інстанції не з'ясував, на яких підставах у будинку були зареєстровані ОСОБА_7 та ОСОБА_7; чи укладався з ними договір найму, не встановив осіб, які проживають у будинку без реєстрації. На думку ОСОБА_7, оскільки виконавчий лист про звернення стягнення на предмет іпотеки було повернуто стягувачу без виконання та банк пропустив строк для його повторного пред'явлення, у такому разі відповідачі, які залишаються проживати у спірному будинку, не порушують права позивача. Крім того, після смерті позичальника банк продовжував нараховувати заборгованість за кредитним договором. Також вважає, що Запорізька міська рада є неналежним відповідачем у справі, проте суд не вирішив питання заміни первісного відповідача належним відповідачем.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2015 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 24 березня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вимог банку.

Касаційна скарга мотивована тим, що станом на дату розгляду справи підстав для визнання іпотеки припиненою немає, використання одного способу захисту порушеного права іпотекодержателя на отримання задоволення своїх матеріальних вимог за рахунок предмета іпотеки не виключає можливості використання іншого способу судового захисту, а посилання суду апеляційної інстанції щодо відсутності застереження в іпотечному договорі не відповідає дійсності, оскільки пунктами 13.1 та 13.3 іпотечного договору передбачено можливість звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду та задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю прав власності на предмет іпотеки.

Відзиви на касаційні скарги не надходили.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 січня 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційні скарги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_7 не підлягають задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що 17 серпня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_11 укладено кредитний договір № 5-4137-087И, за умовами якого останньому було надано кредит у розмірі 51 837,00 дол. США для придбання житлового будинку садибного типу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором зазначений житловий будинок переданий в іпотеку банку на підставі договору іпотеки від 17 серпня 2007 року, укладеного між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_11

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 помер.

У 2010 році ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» зверталося до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя та з вимогами до Запорізької міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки.

05 січня 2011 року Заводський районний суд м. Запоріжжя у справі № 2-78/2011 ухвалив заочне рішення, яким звернуто стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1, який складається з чотирьох жилих кімнат загальною площею 59,5 кв. м, та земельну ділянку з господарськими будівлями шляхом проведення прилюдних торгів.

Судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах не виконано. Спірний будинок залишається зареєстрованим за ОСОБА_11 у зв'язку з неприйняттям після нього спадщини.

Спір, що виник у справі, стосується повторного звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки (визнання права власності) та звільнення житлового будинку шляхом виселення осіб, які зареєстровані та проживають у ньому.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно із статтею 37 зазначеного Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Отже, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18.

Таким чином, задоволення забезпеченої іпотекою вимоги іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки може бути здійснене лише у позасудовий спосіб на підставі договору.

При цьому необхідно врахувати, що відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» позасудове врегулювання здійснюється в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У цій справі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до суду повторно для задоволення своїх вимог як іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки шляхом позасудового врегулювання після ухвалення судового рішення про звернення стягнення на спірний будинок.

За таких обставин, установивши фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог банку щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання на нього права власності.

Також суди встановили, що у житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_7 та ОСОБА_9 - 08 листопада 2007 року, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 - з моменту народження.

Частиною першою статті 40 Закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Установивши, що ОСОБА_11 передав в іпотеку житловий будинок, який був придбаний ним у власність за рахунок отриманих кредитних коштів, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для виселення ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 із будинку, на який звернуто стягання на підставі судового рішення, без надання їм іншого житлового приміщення.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_7 щодо припинення іпотеки не ґрунтуються на законі та обставинах справи, оскільки стаття 17 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено підстави припинення іпотеки, такої підстави, як смерть іпотекодавця (кредитора), не містить. Вимог щодо визнання іпотеки припиненою з будь-яких інших підстав у справі не заявлялось.

Обставини, за яких ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зареєстрували місце свого проживання у будинку і той факт, чи укладався з ними договір найму, не мають визначального значення для правильного вирішення спору, оскільки суди встановили, що таке вселення (реєстрація місця проживання) відбулось після укладення договору іпотеки а доказів, що підтверджують отримання на це згоди іпотекодержателя, матеріали справи не містять.

Твердження ОСОБА_7, що права банку у зв'язку з проживанням відповідачів у спірному будинку не порушуються, не заслуговує на увагу, оскільки ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнило забезпечену іпотекою вимогу, звернувши стягнення на житловий будинок, ще у 2010 році і має правові підстави для виселення всіх мешканців, за винятком, коли особи не підлягають виселенню на наявності обставин, передбачених частинами першою та третьою статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Доводи касаційної скарги ОСОБА_7 щодо предмета іпотеки та заборгованості за кредитом є необґрунтованими, оскільки вона не є ані боржником, ані поручителем, ані іпотекодавцем, ані їх правонаступником.

Посилання у касаційній скарзі ОСОБА_7 на невирішення судом питання заміни первісного відповідача належним відповідачем є неприйнятним, ураховуючи, що спадкоємців, які прийняли спадщину після ОСОБА_11, не виявлено.

Доводи касаційної скарги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про те, що банк не обмежений у використанні інших способів задоволення своїх матеріальних вимог за рахунок предмета іпотеки, є безпідставними, оскільки набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки є виключно позасудовим урегулюванням спору, тобто способом, що здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Висновок суду про те, що договір іпотеки не містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, не впливає на правильність по суті та законність рішення суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а ухвалені у справі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2015 року у нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 24 березня 2016 року - без змін.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2015 року у нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 24 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик