У х в а л а

20 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 461/11369/15

провадження № 61-42044ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Лесько А. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 липня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 02 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна», товариства з обмеженою відповідальністю «Тавор», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, про стягнення суми страхового відшкодування,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» (далі - ПрАТ «АСК «Інго Україна»), товариства з обмеженою відповідальністю «Тавор» (далі - ТОВ «Тавор»), треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, про стягнення суми страхового відшкодування.

Позовна заява мотивована тим, що 10 серпня 2015 року у м. Львові на

пр. Шевченка відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобілів ОСОБА_3 та ОСОБА_1, внаслідок чого транспортні засоби були пошкоджені. Постановою Галицького районного суду м. Львова від

09 вересня 2015 року ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля ОСОБА_3 застрахована у АСК «Інго Україна», то позивач ОСОБА_1 звернувся до цієї страхової компанії з заявою щодо отримання страхового відшкодування. ПрАТ «АСК «Інго Україна» позивачу було виплачено страхове відшкодування у розмірі 14 191,66 грн, що є значно меншою сумою від суми реальних збитків. Крім того, стверджує, що у зв'язку із невиплатою у повному обсязі страхового відшкодування, ПрАТ «АСК «Інго Україна» завдало йому моральної шкоди, оскільки технічні пошкодження транспортного засобу зробили неможливим його використання, що призвело до порушення життєвого ритму позивача, зокрема особистого ділового життя пов'язаного із основним видом роботи, який є його джерелом доходу.

У зв'язку з викладеним та уточненими позовними вимога просив суд стягнути з ПрАТ «АСК «Інго Україна» на його користь різницю недоплаченої суми страхового відшкодування в розмірі 13 986,94 грн, витрат за залучення експерта в розмірі

1 075,20 грн, витрат за надання правової допомоги в розмірі 6 333,6 грн; стягнути з ТОВ «Тавор» суму франшизи в розмірі 510,00 грн, та вирішити питання про стягнення суми судового збору.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 05 липня 2017 року у складі судді Городецької Л. М. позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Тавор» на користь ОСОБА_1 суму франшизи в розмірі 510,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог щодо стягнення різниці недоплаченої суми страхового відшкодування в розмірі 13 986,94 грн, витрат за залучення експерта в розмірі 1 075,20 грн та 6 333,60 грн витрат на правову допомогу відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 02 липня 2018 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О., апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6 333,60 грн скасовано та ухвалено нове рішення.

Стягнуто з ТОВ «Тавор» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 509,85 грн.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання щодо судових витрат.

У серпні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на зазначені судові рішення, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Прожитковий мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року становив 1 762,00 грн.

Предметом позову в цій справі є стягнення різниці недоплаченої суми страхового відшкодування в розмірі 13 986,94 грн, витрат за залучення експерта в розмірі

1 075,20 грн, витрат за надання правової допомоги в розмірі 6 333,6 грн; суми франшизи в розмірі 510,00 грн, що станом на 01 січня 2018 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1762*100=176 200).

Отже, зазначена справа є малозначною відповідно до вищенаведених приписів ЦПК України.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом

1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 липня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від

02 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна», товариства з обмеженою відповідальністю «Тавор», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, про стягнення суми страхового відшкодування.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя А. О. Лесько