Провадження № 2/127/6419/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 вересня 2018 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді: Гриневича В.С.,

секретар судового засідання: Гилик А.О.,

за участю:

представника позивача-відповідача (за первісним та зустрічним позовом): ОСОБА_1

відповідача-позивача (за первісним та зустрічним позовом): ОСОБА_2, її представника: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №127/25053/17 за позовом Вінницької міської ради до ОСОБА_2 про визнання спадщини відумерлою та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Вінницької міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання спадкоємцем та визнання права власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И В:

Вінницька міська рада звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 про визнання спадщини відумерлою.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_12 року помер ОСОБА_4, якому на праві власності належала квартира АДРЕСА_1. Оскільки у встановлений законом строк спадщина за померлим ОСОБА_4 спадкоємцями не прийнята та відповідно до пункту 2 статті 1299 ЦК України, в разі наявності спадкоємців, право власності на нерухоме майно в них не виникло. У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. З огляду на вищевикладене, Вінницька міська рада звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області в порядку окремого провадження з заявою про визнання квартири відумерлою спадщиною. Під час судового розгляду вищевказаної заяви було витребувано спадкову справу, з якої встановлено, що після смерті ОСОБА_4 ОСОБА_2 подано заяву про прийняття спадщини. В зв'язку з цим, заяву Вінницької міської ради було залишено без розгляду через наявність спору про право. Враховуючи вищевикладене, Вінницька міська рада звернулася до суду з даним позовом та просить визнати квартиру АДРЕСА_2 відумерлою спадщиною та передати її у власність територіальній громаді м. Вінниці в особі Вінницької міської ради.

Відповідачем було подано відзив на позовну заяву (а.с. 94 Т.1), який мотивовано тим, що вона є спадкоємцем за законом четвертої черги після смерті ОСОБА_4, про що подає до суду відповідну зустрічну позовну заяву. ОСОБА_2 разом зі своєю донькою, чоловіком та ОСОБА_4 прожили однією сім'єю 8 років. Обставини, які вказують на існування фактичних сімейних стосунків наводяться у зустрічному позові та доводяться документами. На підставі ст. 1264 ЦК України просить відмовити в позові Вінницькій міській раді.

Виходячи з вищевикладеного, відповідачем ОСОБА_2 було подано до суду зустрічну позовну заяву до Вінницької міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно (а.с. 98-109 Т.1).

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_12 року помер ОСОБА_4. Після його смерті відкрилася спадщина на квартиру, належну ОСОБА_4, АДРЕСА_1 ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_4 був абсолютно одинокою людиною. Вона разом зі своєю донькою та чоловіком разом із ОСОБА_4 проживали однією сім'єю протягом 8 років, хоча сімейні відносини між ними склалися набагато років раніше. Відповідно до ст. 1264 ЦК України, особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини мають право у четверту чергу на спадкування. Фактично ОСОБА_2, з своєю донькою та чоловіком проживали разом однією сім'єю з ОСОБА_4 з березня 2007 року. Однак, з донькою зареєструвалися в квартирі 6 жовтня 2009 року. Тобто з часу офіційної реєстрації в квартирі до часу відкриття спадщини за померлим ОСОБА_4 пройшло шість років, а з моменту проживання однією сім'єю 8 років. Враховуючи дану обставину, вона 22 квітня 2016 року звернулася до Третьої вінницької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом в порядку четвертої черги, як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім'єю протягом не менше як п'ять років до моменту відкриття спадщини. Проте, нотаріус повідомила, що їй необхідне рішення суду про те, що вона була дійсно членом сім'ї спадкодавця. Оскільки нового власника на спірну квартиру не зареєстровано, після смерті ОСОБА_4, Вінницька міська рада звернулась до суду із позовом про визнання відумерлості спадщини в порядку статті 1277 ЦК України.

ОСОБА_2 повідомляє, що у дитинстві вона разом із ОСОБА_4 проживали в будинках поруч та гралися в одному дворі. Їхні матері товаришували. З 1996 року ОСОБА_4 в дворі майже не бачили, його матір повідомила, що він знаходиться в лікарні. В 2001 році ОСОБА_2 влаштувалась на роботу головним бухгалтером у психоневрологічну лікарню ім. Ющенка, де і зустріла ОСОБА_4. ОСОБА_4 повідомив, що його мати померла. Так, ОСОБА_2 та її мати почали провідувати ОСОБА_4 в лікарні. Приносили йому їжу та вітали з днем народження. У 2004 році рішенням суду ОСОБА_4 визнали недієздатним. ОСОБА_5 ОСОБА_2 дізналася, що хтось заселився у квартиру ОСОБА_4 і там проживає видаючи себе за його родичів. При цьому, в 2006 році ОСОБА_4 підготовлювали до переведення в будинок інтернат. Тому з метою захисту інтересів ОСОБА_4 та права власності на квартиру, ОСОБА_2 погодилась стати його опікуном. Так, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23.01.2007 року її було визнано опікуном ОСОБА_4

Після отримання статусу опікуна ОСОБА_2 було вчинено ряд дій щодо поновлення прав ОСОБА_4 на квартиру та відновлення ряду його документів, що були втрачені. В березні 2007 року ОСОБА_2 забрала ОСОБА_4 з лікарні до дому, його квартири. ОСОБА_6 цього нею було здійснено ремонт в квартирі за власні кошти. В зв'язку з не можливістю ОСОБА_6 самостійно проживати в квартирі, ОСОБА_2 разом зі своєю сім'єю (чоловіком та донькою) стали проживати разом з ним шляхом заселення в його квартиру та прийняттям в сім'ю на правах братерства. ОСОБА_2 прогулювалась з ОСОБА_6, купувала йому речі, слідкувала за тим, щоб він мав охайний вигляд, купувала золотий ланцюжок з хрестиком. Всі сімейні свята в них проходили разом, вони їздили відпочивати на дачу. Всі близькі ОСОБА_2 сприймали ОСОБА_6 як її родича. ОСОБА_7 не вистачало на повноцінне його утримання, тому додаткові витрати робились із заробітної плати відповідача та її чоловіка. ОСОБА_8 того, ОСОБА_2 разом зі своїм чоловіком здійснили за власний рахунок погашення заборгованості по квартплаті та комунальним платежам, які накопичились з 2001р. по 2007р., коли ОСОБА_8 знаходився у лікарні. ОСОБА_2 зазначає, що вона проживала з ОСОБА_8 однією сім'єю, мали спільний побут, вели спільне господарство, мали взаємні права і обов'язки. Всі витрати щодо поховання ОСОБА_8 було здійснено ОСОБА_2 Остання зазначає, що вона вийшла за рамки формальних стосунків опікуна до створення ОСОБА_8 повноцінної сім'ї. Остання вважає себе спадкоємцем четвертої черги на вказану спадщину, оскільки фактично прийняла спадщину, зокрема з березня 2007 року постійно мешкала разом з ОСОБА_4 однією сім'єю по день смерті. Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 подала до суду зустрічну позовну заявою, в якій просила:

- встановити факт проживання спадкоємця ОСОБА_2 з спадкодавцем ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_12, однією сім'єю у період з 01.03.2007 року до моменту смерті та визнати її спадкоємцем 4-ї черги;

- визнати за позивачем право власності на спадкове майно, яке складається з двокімнатної квартири загальною площею 43,4 кв.м. у АДРЕСА_1

Ухвалою суду від 3 травня 2018 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до Вінницької міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно, прийнято до спільного розгляду з первісним позовом Вінницької міської ради до ОСОБА_2 про визнання спадщини відумерлою (а.с. 65 Т.2).

Представник позивача-відповідача Вінницької міської ради (за первісним та зустрічним позовом) ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримала повністю та просила суд їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Зустрічний позов не визнала, оскільки ОСОБА_4 помер, родичів у нього не залишилось, а тому квартира має перейти у власність держави. На думку представника позивача, опікун немає право успадковувати майно після смерті свого підопічного. Щодо пояснень ОСОБА_2 відносно того, що вона доглядала за ОСОБА_4, одягала, годувала, лікувала, гуляла з ним, то всі ці дії належать до обов'язків опікуна. Всі акти, які містяться в матеріалах справи, свідчать про виконання ОСОБА_2 обов'язків опікуна. Відносно здійснення останньою дій щодо оформлення спадщини за ОСОБА_4 після смерті його матері, то це також є обов'язком опікуна. Відносно ремонту квартири, то він робився не лише для ОСОБА_4, оскільки ОСОБА_2 також проживала в даній квартирі разом з чоловіком та донькою. Свідки, допитані в судовому засіданні, повідомили, що ОСОБА_2 здійснювала догляд за ОСОБА_4, як опікун. Допитаний в судовому засіданні лікар повідомив, що на його практиці було шість справ, коли лікарня шукала опікунів для недієздатних, які володіли квартирами, з кола своїх робітників. ОСОБА_10 це є також обов'язком опікуна, тому не слід вважати, що ОСОБА_2 здійснила дані витрати, оскільки він був членом її сім'ї. Відносно позовної вимоги про визнання права власності на спадкове майно, то ОСОБА_2 не наведено жодної причини для цього. На думку представника дана вимога є необґрунтованою та передчасною. Просила відмовити в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі.

Відповідач-позивач (за первісним та зустрічним позовом) ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні первісний позов не визнали, з підстав зазначених у відзиві та зустрічному позові. Також додали, що ОСОБА_2 піклувалася про ОСОБА_4, як про члена сім'ї, виконуючи більше ніж визначено обов'язками опікуна. ОСОБА_2 не мала на меті корисливі мотиви (отримати квартиру) під час оформлення опікунства, а лише бажала захистити права недієздатної особи. До ОСОБА_4 ставились, як до члена сім'ї, і він володів тими ж права і обов'язками, що і всі. Як доказ проживання однією сім'єю є те, що ОСОБА_2 отримала недоотриману пенсію ОСОБА_4 після його смерті. Представник зазначає, що пенсію має право отримувати член сім'ї, який проживав разом з померлим. Окрім того, ОСОБА_2 зробила багато зусиль для ОСОБА_4, тому має моральне право на визнання за нею права власності на спірну квартиру.

З огляду на наведене ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 просили суд у задоволенні позову Вінницької міської ради відмовити, зустрічний позов підтримали повністю та просили його задовольнити, з підстав викладених у зустрічній позовній заяві.

Заслухавши пояснення представника позивача-відповідача ОСОБА_1, відповідача-позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, свідків, дослідивши матеріали справи та матеріали інвентаризаційної справи, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову та про наявність підстав для часткового задоволення зустрічного позову, з огляду на наступне.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У пункті 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини п'ятої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_2, виданого повторно 13.03.2007 року відділом РАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, вбачається, що батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, є ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (а.с. 117 Т.1).

На підставі свідоцтва про право власності на житло серії НОМЕР_3 від 15.08.2007 року встановлено, що кооперативна двокімнатна квартира АДРЕСА_4 належить на праві приватної власності ОСОБА_12 (а.с. 128 Т.1).

ОСОБА_4 був прописаний та проживав у спірній квартирі з 1995 року по день смерті, що підтверджується довідкою МКП «ЖЕК №12» від 10.11.2015 року (а.с. 180 Т.1).

З матеріалів справи вбачається, що мати ОСОБА_4 - ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_13 року (а.с. 118 Т.1).

З виписки з амбулаторної карти ОСОБА_4 вбачається, що останній був госпіталізований з 26.01.2004 року по 01.03.2007 рік. Є одиноким, мати померла (а.с. 171 Т.1). Тобто, до оформлення опікунства, він декілька років перебував у лікарні.

Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 30.09.2004 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, визнано недієздатним. Дане рішення суду набуло законної сили 01.11.2004 року (а.с. 116 Т.1). Зі змісту даного рішення вбачається, що ОСОБА_4 потребує стороннього догляду, нагляду та оформлення опіки.

Згідно з рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 23.01.2007 року, справа № 2-о-11/07, ОСОБА_2 було призначено опікуном ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 135 Т.1). Рішення суду набрало законної сили 05.02.2007 року. Зі змісту даного рішення вбачається, що до виконавчого комітету Вінницької міської ради з письмовою заявою звернулась ОСОБА_2, яка проживає в АДРЕСА_14

Після оформлення опікунства ОСОБА_2 було прийнято рішення забрати ОСОБА_4 з лікарні до його квартири. З метою підготовки квартири до приїзду ОСОБА_4, ОСОБА_2 навідалась до його помешкання, проте двері були закриті. З акту обстеження матеріально-побутовий умов ОСОБА_4, складеного 21.02.2007р. м/с соціально-правової служби лікарні ім. Ющенка та сусідами вбачається, що двері в квартирі були замінені невідомо ким. Під час огляду квартири, з'явилась невідома особа, яка представилась власником квартири, без пред'явлення документів. Особистих речей хворого в квартирі не було (а.с. 173 Т.1).

Суд звертає увагу, що з метою захисту права власності на житло недієздатного ОСОБА_2 зверталася з заявами до правоохоронних органів (а.с. 140, 140 зворіт Т.1).

6 березня 2007 року ОСОБА_13, в інтересах якої діяв ОСОБА_14, звернулася до Ленінського районного суду м. Вінниці з позовом до ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_4, про визнання права власності на спірну квартиру (а.с. 139 Т.1). Під час розгляду справи з метою захисту майнових інтересів та житлових прав недієздатного прокуратура Вінницької області вступила у розгляд справи. Так, ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниці від 20.06.2007 року позовну заяву ОСОБА_13 було залишено без розгляду, в зв'язку з повторною неявкою в судове засідання позивача (а.с. 143 Т.1).

Слід відзначити, що ОСОБА_13 зверталася в суд з заявою про перегляд вищевказаного рішення суду за нововиявленими обставинами. Проте, ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниці від 16.05.2007 року їй було відмовлено (а.с. 136 Т.1). В даній ухвалі зазначено, що ОСОБА_13 є рідною тіткою ОСОБА_4 ОСОБА_8 того, вищевказана ухвала була залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 10.07.2007 року (а.с. 138 Т.1).

Судом встановлено, що після отримання опіки ОСОБА_2 забрала ОСОБА_4 з лікарні додому. Зокрема, з відповіді на запит, наданою КЗ «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка» від 19.04.2018 року, підтверджується факт виписання з лікарні 1 березня 2007 року ОСОБА_2 додому ОСОБА_4 (а.с. 189 Т.1). Даний факт також підтверджується довідкою даної лікарні №18 від 01.03.2007 року (а.с. 170 Т.1). Так, станом на 01.03.2007 року грошей хворого та речей на збережені у ВОПНЛ ім. Ющенка не має, що підтверджується їх довідкою від 01.03.2007 року (а.с. 134 Т.1).

Після смерті матері ОСОБА_16, ОСОБА_2 вчинила ряд дій для оформлення спадкового майна. Так, згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27.09.2007 року, ОСОБА_4 є спадкоємцем квартири АДРЕСА_5 після смерті матері ОСОБА_12 (а.с. 119 Т.1). Також, ОСОБА_4 є спадкоємцем грошових вкладів з належними відсотками та компенсаціями, що зберігаються у ТВБВ №8672/060 Вінницького міського відділення № 8672 Ощадбанку, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27.09.2007 року (а.с. 120 Т.1).

Також, ОСОБА_2 було вчинено дії щодо відновлення документів на квартиру ОСОБА_4 Зокрема, 18.10.2007 року КП "ВООБТІ" виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 122 Т.1). Власником даної квартири записаний ОСОБА_4.

На підтвердження вчинення ОСОБА_2 дій щодо реєстрації переходу права власності та виготовлення технічного паспорта на спірну квартиру надано договори-замовлення у КП «ВООБТІ», де замовником вказано ОСОБА_2 (а.с. 125, 127 Т.1). Аналогічні відомості містяться і в матеріалах інвентаризаційної справи №22907 на об'єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_6.

Факт належного виконання обов'язків опікуна підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов від 15.03.2007 року, складеного комісією в складі начальника відділу у справах неповнолітніх Вінницької міської ради ОСОБА_17, зав. психоневрологічним диспансером лікарні ім. А. Ющенка ОСОБА_18, головного спеціаліста відділу у справах неповнолітніх Вінницької міської ради ОСОБА_8, головного спеціаліста планово-економічного відділу управління охорони здоров'я ОСОБА_19 (а.с. 174 Т.1).

З відповіді на запит, наданого Вінницьким відділом поліції ГУНП у Вінницькій області від 03 травня 2018 року (а.с. 71 зворіт Т.2) вбачається, що згідно даних інтегрованої інформаційно-пошукової системи Національної поліції України інформація про виклики за адресою: АДРЕСА_1 щодо неналежної поведінки ОСОБА_4 та/або ОСОБА_2 протягом 2008 - 2015 років відсутня. Щодо інформації за 2007 рік, то інформаційно-пошукова система ще не була створена. Отже, дана інформація підтверджує той факт, що ОСОБА_4 не був агресивним.

В матеріалах справи міститься виписка з історії хвороби №8873 ОСОБА_4, з якої вбачається, що незадовго до смерті він знаходився на стаціонарному лікуванні в 12 відділенні ВОПНЛ ім. Ющенка з 03.08.2015 по 30.10.2015р.р. З 1996 року йому встановлений діагноз «Шизофренія, параноїдна форма, безперервний перебіг, у розумово - відсталої особи». Був визнаний інвалідом другої групи безтерміново (а.с. 114 Т.1). Суд критично ставиться до записів у даній виписці: «вона мене закриває, а сама іде гуляти, мене не бере, щось з ним домовляється», оскільки дані думки ОСОБА_4 висловлював в стані загострення хвороби, в зв'язку з чим його госпіталізовували в лікарню.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 виданого 05.11.2015 року відділом ДРАЦС Вінницького МУЮ у Вінницькій області, встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_12 року ОСОБА_4 помер (а.с. 5 Т.1).

З лікарського свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті слідує, що ОСОБА_4 помер вдома - АДРЕСА_7, причина смерті - кардіоміопатія, гостра серцева недостатність (а.с. 112 Т.1).

В ході розгляду справи, протокольно ухвалою суду від 15 січня 2018 року було задоволено клопотання представника позивача про витребування в Третьої Вінницької державної нотаріальної контори спадкової справи, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_12 року ОСОБА_4.

Так, з матеріалів спадкової справи № 137/2016, заведеної після смерті ОСОБА_4, судом встановлено, що відповідач-позивач ОСОБА_2 22.04.2016 року звернулася до Третьої вінницької державної нотаріальної контори про прийняття спадкового майна після смерті 04.11.2015 року ОСОБА_4, з яким вона проживала разом (а.с. 41 Т.1). Інших спадкоємців у померлого немає.

З Інформаційної довідки зі спадкового реєстру від 22.04.2016 року вбачається, що померлий ОСОБА_4 заповіту не залишив (а.с. 47 Т.1).

Згідно з відповіддю на запит, наданого Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 03.02.2018 року, встановлено, що в даному відділі актових записів про шлюб, розірвання шлюбу на ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, не виявлено (а.с. 69 Т.1). Отже, ОСОБА_4 не перебував в шлюбі, тобто в нього відсутня особа, яка могла б бути спадкоємцем.

З метою встановлення факту проживання спадкоємця з підопічним однією сім'єю до моменту смерті, судом досліджено наступні докази.

Так, з довідки МКП «ЖЕК №10» № 86а від 16.02.2007 року вбачається, що ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_8 проживає один (а.с. 175 Т.1). Отже станом на лютий 2007 року ОСОБА_4 проживав один у квартирі.

У висновку лікарської комісії ВОПНЛ ім. Ющенка щодо необхідності стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу від 11.06.2008 року зазначено, що ОСОБА_4 є інвалідом ІІ групи внаслідок психічного розладу, проживає разом з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1, та потребує постійного стороннього догляду (а.с. 115 Т.1).

Як вбачається з довідок про реєстрацію місця проживання осіб від 02.02.2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_20 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 з 2009 року, а ОСОБА_21 з 2016 року (а.с. 65-67 Т.1). Тобто, опікун зареєструвала своє місце проживання в спірній квартирі лише через два роки спільного проживання з опікуном.

Відповідно до копії особового рахунку № НОМЕР_5, виданого 07.02.2018 року МКП «ЖЕК №12» власником квартири АДРЕСА_9 є ОСОБА_4. Також, крім власника в даній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_20 з 06.10.2009 року та ОСОБА_21 - з 21.07.2016 року. В графі «Родинні стосунки з власником» зазначено «інші» (а.с. 73 Т.1). Аналогічні відомості містяться і в довідках МКП «ЖЕК №12» №3326, 9406, 470 від 10.04.2015, 10.11.2015, 07.02.2018 року (а.с. 74, 181, 181 зворіт Т.1).

З відмітки, зробленої в паспорті ОСОБА_2 вбачається, що остання була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_14 а з 06.10.2009 року зареєструвала своє місце проживання - АДРЕСА_6 (а.с. 44 Т.1).

Факт проживання ОСОБА_2 за спірною адресою разом із ОСОБА_4 по день смерті та ведення спільного господарства підтверджується довідками МКП «ЖЕК №12» № 2144, 2244 від 13.04.2016, 21.04.2016 року (а.с. 178 Т.1), а також актом від 20.04.2016 року, складеного сусідами та посвідченого МКП «ЖЕК №12», в якому зазначено, що ОСОБА_2 проживає з 06.10.2009 року (а.с. 179 Т.1).

Як вбачається з актів від 01 березня 2007 року, від 01 листопада 2007 року, складених сусідами та затверджених МКП «ЖЕК-10», ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1, разом з ОСОБА_2 (а.с. 182-184 Т.1).

Отже, проаналізувавши вищевказані документи, суд приходить до переконання, що ОСОБА_2 почала проживати разом з спадкодавцем ОСОБА_4 з 01.03.2007 року, тобто з часу виписки підопічного з лікарні.

Слід зазначити, що ОСОБА_4 перебував на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в місті Вінниці з 03.12.1996 року по 31.01.2007 року та отримував соціальну пенсію по інвалідності (а.с. 95 Т.2)

Також, ухвалою суду від 11 червня 2018 року клопотання представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 про витребування доказів задоволено та витребувано в Управління соціального захисту населення (Правобережне) Вінницької міської ради (м. Вінниця, вул. Космонавтів, 30):

- інформацію щодо того чи отримувала ОСОБА_2 щомісячну грошову допомогу як член сім'ї ОСОБА_4 у зв'язку із доглядом за останнім, як інвалідом II групи внаслідок психічного захворювання, який проживав за адресою: АДРЕСА_6

- копії заяв ОСОБА_2 про призначення грошової допомоги на догляд за ОСОБА_4 та копії відповідних рішень про призначення допомоги;

- копії актів про проведення обстеження сім'ї спеціалістами органів соціального захисту населення, які оформлялися кожні 6 місяців.

Цією ж ухвалою суду витребувано в Управління пенсійного фонду України в м. Вінниці (м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 7) інформацію щодо виплати недоотриманої пенсії ОСОБА_4 ОСОБА_2.у зв'язку з тим, що вона постійно проживала разом з ОСОБА_4, як член сім'ї та у зв'язку з тим, що останні вели спільне господарство (а.с. 108-109 Т.2).

На виконання вимог ухвали суду Департаментом соціальної політики Вінницької міської ради надано копії заяв ОСОБА_2 про призначення грошової допомоги на догляд за ОСОБА_4, копії відповідних рішень про призначення допомоги та копії актів про проведення обстеження сім'ї спеціалістами органів соціального захисту населення (а.с. 116, 118-143 Т.2). Під час оформлення даної допомоги ОСОБА_2 подавались декларації про доходи та майновий стан, в яких остання зазначала, що проживає в спірній квартирі та членами її сім'ї є чоловік ОСОБА_22, донька ОСОБА_20, підопічний ОСОБА_4 Факт проживання ОСОБА_2 разом із підопічним та чоловіком в спірній квартирі підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 08.05.2014 року.

Згідно відомостей управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці, ОСОБА_2 в квітні 2016 року звернулася до управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці за недоотриманою пенсією за померлого ОСОБА_4 за листопад 2015 року та отримала її на підставі поданих документів, а саме: заяви від 22.04.2016р. та довідки з житлово-експлуатаційної контори №12, в якій зазначено, що ОСОБА_2 проживала з ОСОБА_4 за однією адресою та вели спільне господарство (а.с. 144-146 Т.2). Слід зазначити, що для видачі недоотриманої пенсії ОСОБА_2 необхідно було надати управлінню визначений перелік документів, зокрема і довідку ЖЕКу. Проте, довідка МКП «ЖЕК №12» не є беззаперечним доказом проживання ОСОБА_2 з підопічним. ОСОБА_8 того, з даної довідки не вбачається часу, з якого вони почали проживати разом та в яких відносинах вони перебували. Тобто даної довідки не достатньо для прийняття спадщини.

Відповідно до статті 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім'ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Враховуючи положення вищевказаної статті, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 отримала недоотриману пенсію підопічного, на підставі довідки ЖЕКу про спільне проживання.

Судом встановлено, що під час проживання з підопічним, ОСОБА_2 було вчинено ряд дій щодо захисту його прав.

Матеріалами справи встановлено, що за період перебування ОСОБА_4 в лікарні з 1999 по 2007 рік утворилась заборгованість по квартплаті (а.с. 151-155 Т.1). З метою вирішення даного питання ОСОБА_2 17.03.2007 року зверталася до «МКП «ЖЕК №10» з заявою про списання боргу (а.с. 146 Т.1). В результаті розгляду даної заяви між ними було укладено мирову угоду про розстрочку виплати основного боргу (а.с. 147 Т.1). Аналогічна заборгованість виникла і по теплу, в зв'язку з чим ОСОБА_2 зверталася до ДП «Теплокомуненерго МАЯК» з заявою про списання боргу (а.с. 148 Т.1). Під час вирішення даного питання між ними було укладено договір про реструктуризацію заборгованості (а.с. 149-150 Т.1). Слід зазначити, що наразі заборгованість погашена, що підтверджується листами ДП ТКЕ «Маяк» ПРАТ «Вінницький завод «Маяк», ПАТ «Вінницягаз» (а.с. 72 зворіт, 73 зворіт Т.2).

Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу, що доказів, які б підтверджували хто сплатив заборгованість, в матеріалах справи відсутні. Це пояснюється тим, що минуло вдосталь часу, в результаті чого в архівах даних підприємств не збереглися відповідні документи. При цьому, суд враховує, що ОСОБА_4 отримував мінімальний розмір пенсії, з якої здійснювалися витрати на лікування ОСОБА_4, придбання йому їжі, одягу, тощо. Тому, на думку суду, розмір пенсії був недостатнім для погашення заборгованості по оплаті комунальних послух, в результаті чого дані витрати цілком могла здійснювати опікун ОСОБА_2 за рахунок власного сімейного бюджету. Суд акцентує увагу на тому, що витрачання власних коштів для погашення заборгованості підопічного не є обов'язками опікуна.

Суд звертає увагу на те, що ОСОБА_2 під час опікунства було придбано для ОСОБА_4 ланцюжок, браслет, хрестик та перстень (а.с. 157 Т.1). Факт користування ОСОБА_4 даними речами підтверджується поясненнями ОСОБА_2 та свідків ОСОБА_22, ОСОБА_23

ІНФОРМАЦІЯ_14 року ОСОБА_4 виповнилося 35 років. Даний ювілей святкували у кафе «АСЯ», що підтверджується товарним чеком (а.с. 157 зворіт Т.1).

Суд звертає увагу, що придбання прикрас та святкування дня народження підопічного не входить до кола обов'язків опікуна. Дані дії ОСОБА_2 здійснювала на свій розсуд. З аналізу вищевказаних дій вбачається, що до ОСОБА_4 ставились дійсно як до члена сім'ї, святкувати його дні народжень нарівні зі своїми, купували йому дорогі подарунки.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 здійснювала витрати на лікування ОСОБА_4, зокрема сплачувала благодійні внески в лікарню та надавала засоби побутової хімії, речі (а.с. 159, 164 Т.1).

В судовому засіданні ОСОБА_2 повідомляла, що нею було здійснено ремонт спірної квартири до моменту виписки ОСОБА_4 з лікарні (2007 рік). Однак, в матеріалах справи міститься акт прийому-передачі виконаних робіт від 31.10.2012 року (а.с. 160 Т.1). Зі змісту даного акту вбачається, що ремонт було здійснено 2012 року. Жодних письмових доказів, які б підтверджували проведення ремонтних робіт в 2007 року у спірній квартирі, суд не надано. Разом з тим, в судовому засіданні свідок ОСОБА_24 пояснив, що він допомагав здійснювати ремонт в спірній квартирі. Також в судовому засіданні свідок ОСОБА_18 зазначив, що під час перебування ОСОБА_4 в лікарні квартира знаходилась в жахливому стані.

В 2007, 2009 роках у спірній квартирі проводилась дезінфекція. Замовником була ОСОБА_2 (а.с. 162-163 Т.1).

Щодо виконання ремонтних робіт та проведення дезінфекції, то, на думку суду, дані витрати ОСОБА_2 здійснювала за власні кошти, так як ОСОБА_4 отримував мінімальний розмір пенсії.

В ході розгляду справи, протокольно ухвалою суду від 22.05.2018 року було задоволено клопотання представника позивача за зустрічним позовом про витребування у Виконавчого комітету Вінницької міської ради та Вінницької міської ради існуючих актів обстеження житлових умов ОСОБА_4, 1975 року народження, та зобов'язано надати суду:

-існуючі акти обстеження житлових умов ОСОБА_4, 1975 року народження, якого згідно з рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 30.09.2004 визнано недієздатним та який проживав за адресою: АДРЕСА_6 за 2007-2015 року;

-акт обстеження житлових умов ОСОБА_4, 1975 року народження, від 15.03.2007 року (а.с. 80, 81 Т.2).

На виконання вищевказаної ухвали суду, Виконавчим комітетом Вінницької міської ради надано суду акти перевірки житлових умов проживання ОСОБА_4 від 29 квітня 2014р., від 24 квітня 2015 р., (а.с. 86, 87 Т.2). Зі змісту даних актів встановлено, що разом із недієздатним ОСОБА_4 проживають його опікун ОСОБА_2, чоловік опікуна ОСОБА_25 та донька опікуна ОСОБА_20. Підопічний має свою окрему кімнату з меблями. Опікун працює, тому більше часу підопічний проводить з бабушкою, вона приходить, оскільки проживає окремо. Отже, даними актами підтверджується факт проживання опікуна з підопічним в 2014-2015 роках.

Суд критично оцінює копії фіскальних чеків про купівлю телевізора та мультиварки саме для ОСОБА_4, оскільки даними доказами не підтверджується факт придбання даної техніки та користування лише ОСОБА_4 Жодних інших доказів користування даною технікою лише ОСОБА_4, ОСОБА_2 суду не надано. При цьому, з чеку на телевізор не вбачається коли він був придбаний. Щодо чеку на мультиварку, то вона придбана незадовго до смерті ОСОБА_4, тобто починаючи з 2007 року він міг обходитись без даної техніки. ОСОБА_8 того, суд звертає увагу, що окрім ОСОБА_4 в квартирі проживало ще троє осіб, які напевно також мали необхідність в мультиварці.

Матеріалами справи дійсно підтверджено, що ОСОБА_2 здійснювала витрати на поховання ОСОБА_4, влаштовувала поминальні обіди (а.с. 165-169 Т.1).

Щодо можливих корисливих мотивів оформлення опіки ОСОБА_2, суд зазначає наступне.

Відповідно до договору дарування частини квартири від 02.12.2009 року, ОСОБА_23 та ОСОБА_26 передали безоплатно у власність, а ОСОБА_2 прийняла дарунок - ? частини квартири номер 69, що знаходиться в житловому будинку, розташованому в місті Вінниці, по вулиці Стахурського, під номером 58 (а.с. 190-191 Т.1). Загальна площа квартири становить 49,3 кв.м. Тобто, ОСОБА_2 має у власності частину квартири та не потребувала іншого житла. Суд критично ставиться до думки про оформлення опіки з метою отримання житла, після смерті ОСОБА_4

З листа Третьої вінницької державної нотаріальної контори від 18 вересня 2018 року вбачається, що для отримання ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_12 року ОСОБА_4, ОСОБА_2 серед іншого необхідно надати рішення суду, яке набрало законної сили про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини. При цьому в листі вказано, що в своїй заяві про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 ОСОБА_2 повідомила, що проживала із спадкодавцем однією сім'єю понад п'ять років до відкриття спадщини, а відтак згідно статті 1264 ЦК України, може закликатись до спадкування у четверту чергу.

ОСОБА_6 встановлення фактів, які зазначені в зустрічній позовній заяву, судом було допитано ряд свідків.

Так, свідок ОСОБА_27 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_2 є жінкою його кума. Йому було відомо, що в сім'ї ОСОБА_2 на утриманні перебував ОСОБА_4 Відвідуючи їх дома, бачив, що ОСОБА_4 мав чистий одяг та був доглянутий. ОСОБА_16 брали з собою на рибалку. ОСОБА_4 був як дитина, хоча й дорослий. До нього відносились як до члена сім'ї. ОСОБА_2 проживала разом з ОСОБА_4 приблизно п'ять років. Жодних розмов про корисливі мотиви оформлення опіки, не чув. Наразі йому не відомо де проживає ОСОБА_2, оскільки вони давно не бачились.

Свідок ОСОБА_28 в судовому засіданні пояснила, що чоловік ОСОБА_2 є хрещеним батьком їх сина. З сім'єю ОСОБА_2 познайомились у 2009 році. ОСОБА_16 бачила кілька разів, був доглянутий. Разом вони мали вигляд сім'ї. Свідок зазначає, що її сім'я приїжджала на дачу до ОСОБА_2, де був разом з ними і ОСОБА_4. ОСОБА_16 був членом сім'ї ОСОБА_2. ОСОБА_4 був спокійний, мало спілкувався, соціально не був небезпечним. Свідку відомо, що раз на рік ОСОБА_4 клала в лікарню ОСОБА_2 В спірній квартирі свідок була, та бачила, що ОСОБА_4 мав окрему кімнату. Наразі ОСОБА_2 проживає у своєї матері.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснив, що він працював завідувачем поліклініки, а ОСОБА_2 була його колегою по роботі. В 2005 році йому стало відомо про ОСОБА_4, коли постало питання про поміщення останнього до будинку-інтернату. У ОСОБА_4 була тітка похилого віку, яка ніколи його не провідувала у лікарні. Тому ОСОБА_4 шукали опікуна. Під час зустрічі з ОСОБА_2 свідок запропонував їй стати опікуном ОСОБА_16. Спершу вона відмовилась, а згодом погодилась. Квартира ОСОБА_4 знаходилась в жахливому стані та документи на неї були втрачені. В результаті даної ситуації, ОСОБА_2 займалася оформлення спірної квартири на ОСОБА_4. Після взяття опіки, ОСОБА_4 став охайним. ОСОБА_4 потребував стороннього догляду, оскільки йому необхідно було готувати їжу, давати ліки. Між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 склалися дуже хороші відносини, він був доглянутий та вони постійно були разом.

Свідок ОСОБА_29 в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою по дачі з ОСОБА_2 Їх сім'ї дружать. ОСОБА_30 приїжджає на дачу разом з ОСОБА_4. До ОСОБА_4 ставилися добре, він був їх членом сім'ї, мав чистий одяг, був підстрижений, охайний, його жаліли. ОСОБА_16 товаришував з дочкою ОСОБА_31. В спірній квартирі не була, як і на похороні.

Свідок ОСОБА_32 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_2 є її двоюрідна племінниця. Свідок зазначила, що ОСОБА_2, її чоловік, донька та ОСОБА_4 проживали разом, як сім'я. Їй було відомо, що сім'я ОСОБА_2 вирішила взяти під опіку ОСОБА_4. ОСОБА_4 проживав в окремій кімнаті. ОСОБА_32 інколи доглядала за ОСОБА_4, коли він залишався сам. ОСОБА_4 був спокійний, слухняний. На її думку, пенсією ОСОБА_4 розпоряджалися разом. Також мати ОСОБА_31 активно допомагала доглядати за ОСОБА_4.

Свідок ОСОБА_23 в судовому засіданні пояснила, що вона є матір'ю ОСОБА_2 У 1980 році вона познайомилась з матір'ю ОСОБА_4, їх діти потоваришували. ОСОБА_5 не стало в дворі. В 2001 році її донька влаштувалася на роботу ВОПНЛ ім.акад. О.І. Ющенка, де і зустріла ОСОБА_5. Вона носила йому їжу, провідувала його. Їй та доньці стало шкода ОСОБА_4, тому вони вирішили оформити опікунство. ОСОБА_16 добре відносився до ОСОБА_20. Окремого бюджету в сім'ї не було. ОСОБА_31 одягала, купувала все необхідне для ОСОБА_4. Гроші для відновлення документів ОСОБА_2 витрачала свої. ОСОБА_7 не вистачало на його потреби. ОСОБА_16 хоронили всією сім'єю. Щодо відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_7, то вони були як родичі. Свідок подарувала дочці квартиру, тому питання про заволодіння квартирою ОСОБА_7 не стояло. ОСОБА_23 також доглядала за ОСОБА_7, коли всі були на роботах. Її донька з 2007 року почала проживати разом з ОСОБА_7 у його квартирі. Наразі донька проживає у неї, оскільки вона вийшла на роботу, а дитина є ще досить малою.

Свідок ОСОБА_22 в судовому засіданні пояснив, що він є чоловіком ОСОБА_2 ОСОБА_7 знає з 2001 року, коли забирав дружину з роботи. Вони приносили йому їжу. Рішення про опікунство далось важко, проте корисливих мотивів не було. Забравши з лікарні ОСОБА_4, почали проживати разом. Квартиру вони привели в житловий стан. Робили все необхідне для життя ОСОБА_4. ОСОБА_4 брали з собою, коли їздили на дачу. Бюджет сім'ї був єдиним. ОСОБА_6 купували нові речі. Останній підмітав квартиру та витріпував половики.

Свідок ОСОБА_33 в судовому засіданні пояснила, що вона працює разом із ОСОБА_2 та поряд проживають. ОСОБА_2 була знайома з ОСОБА_6 ще до опікунства. Після оформлення опікунства ОСОБА_6 віджив. Сім'я ОСОБА_2 почала проживати з ОСОБА_6 разом. Мав охайний вигляд та був нагодований. ОСОБА_31 дуже добре за ним доглядала. З ОСОБА_6 можна було проживати разом, він був спокійним. Свідок складала акти і подавала їх в опікунство, вони були позитивні. До ОСОБА_6 ставилися як до члена сім'ї. Їжа була загальна для всіх членів родини. Свідок бачила, як ОСОБА_2 прогулювалась з ОСОБА_6. ОСОБА_33 зазначила, що ті люди які бажають отримати квартиру, то вони так не доглядають за недієздатним, як ОСОБА_2. Вона підтвердила, що в квартирі було зроблено ремонт. ОСОБА_7 у ОСОБА_4 була мінімальна, тому її не вистачало на все. Витрати на поховання ОСОБА_4 ОСОБА_34 здійснила за свій рахунок, лікарня не допомагала.

Свідок ОСОБА_35 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_2 є опікуном її хворого. Свідок працює лікарем психіатром, а ОСОБА_4 перебував у неї на обліку. У ОСОБА_4 були часті загострення, а після 2007 року (оформлення опікунства ОСОБА_2) - стан став стабільним та покращився. ОСОБА_2 здійснювала догляд за ОСОБА_4, вони проживали разом, мали добрі відносини, мав охайний вигляд, не скаржився на опікуна. ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були як члени родини. Скарги від сусідів на ОСОБА_4, не надходили.

Свідок ОСОБА_36 в судовому засіданні пояснила, що її дитина ходила в садочок разом з дочкою ОСОБА_2 Свідок проживала в сусідньому під'їзді поряд з ОСОБА_4. Після смерті матері ОСОБА_16, він зник. Одного разу вона побачила ОСОБА_4 дома разом із ОСОБА_2. Під час знайомства ОСОБА_2 повідомила свідку, що воно є опікуном ОСОБА_16 та вони будуть проживати разом. Під час здійснення догляду за ОСОБА_4, він став охайним. ОСОБА_16 брали з собою на дачу. Весь час вони проживали разом. В догляді за ОСОБА_4 допомагав чоловік ОСОБА_2 та її мати. Поминальні заходи (дев'ять днів, сорок днів) ОСОБА_2 робила за ОСОБА_4. З ОСОБА_2 познайомилась у 2008 році, коли їх діти почали ходити в садочок. ОСОБА_4 був як брат в сім'ї ОСОБА_2.

Свідок ОСОБА_37 в судовому засіданні пояснила, що вона разом з ОСОБА_37 ходила в садочок, школу, були сусідами, дружать. Приблизно в 2007 році ОСОБА_37 їй повідомила, що бажає бути опікуном для ОСОБА_4. Їй відомо, що ОСОБА_37 переїхала проживати до ОСОБА_4. Свідок була в гостях у ОСОБА_2 та бачила як проживає ОСОБА_4. Зі слів чула, що вони купують речі для ОСОБА_4. ОСОБА_2 разом зі своєю сім'єю та ОСОБА_4 проживали разом близько 10 років. Без піклування ОСОБА_2, ОСОБА_4 існувати сам не міг, він потребував опіки. Мета оформлення опікунства, їй не відома. ОСОБА_16 був безпечний. ОСОБА_2 постійно проживала з ним. Свідок на похороні не була.

Щодо решти свідків, то ОСОБА_2 та її представник не наполягали на їх допиті.

Аналізуючи пояснення свідків, суд приходить до висновку, що після оформлення опікунства ОСОБА_4 почав проживати в своїй квартирі разом з сім'єю свого опікуна ОСОБА_2 Сім'я опікуна ставилася до нього, як до свого члена сім'ї, піклувались про нього.

Суд критично ставиться до статей в газетах відносно квартирного скандалу в опікунській раді. Так, наразі є рішення суду, яке набрало законної сили про призначення ОСОБА_2 опікуном ОСОБА_4 ОСОБА_8 того, відділом боротьби з економічними злочинами було здійснено перевірку щодо правомірності оформлення опікунства сторонньою людиною та в порушенні кримінальної справи було відмовлено. Слід відзначити, що в даних статтях відсутнє посилання на факти, які стосуються даної справи, зокрема відносини між опікуном та підопічним, їх проживання однією сім'єю тощо.

Відповідно до частин першої та другої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Слід зазначити, що Вінницька міська рада зверталася в суд з заявою (в порядку окремого провадження) про визнання спадщини відумерлою. Проте, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2017 року, справа №127/13459/17, заяву Вінницької міської ради було залишено без розгляду, в зв'язку з існуванням спору про право (а.с. 6 Т.1).

Наразі судом здійснюється розгляд позовної заяви Вінницької міської ради про визнання спадщини відумерлою в порядку позовного провадження.

В обґрунтування своїх позовних вимог, представником Вінницької міської ради не надано жодного письмового доказу на підтвердження правомірності заявлених вимог.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Отже, в супереч положенню частини п'ятої статті 177 ЦПК України, позивач за первісним позовом не надав суду жодного доказу на підтвердження своїх вимог.

Суд не приймає до уваги твердження представника позивача-відповідача Вінницької міської ради відносно того, що ОСОБА_2 не прийнято спадщину. Так, суд звертає увагу, що ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадкового майна, проте для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом їй необхідно надати рішення суду про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини.

З метою виконання вимог нотаріуса ОСОБА_2 зверталася в суд з заявою в порядку окремого провадження. Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 10.05.2016 року зверталася в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем однією сім'єю на час відкриття спадщини (а.с. 20, 50-52 Т.1). Однак, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 липня 2016 року її заяву було залишено без розгляду, в результаті повторної неявки в судове засідання (а.с. 21-22 Т.1).

Судом не приймається до уваги твердження представника Вінницької міської ради про те, що ОСОБА_2 під час подання вищевказаної заяви до суду, намагалася приховати факт перебування її в шлюбі з ОСОБА_38, будучи опікуном недієздатного, з огляду на наступне. Перебування в шлюбі з іншою особою з одночасним проживанням з недієздатним не є підставою для відмови у встановленні факту проживання з підопічним однією сім'єю. Основними критеріями для встановлення даного факту є спільне проживання, спільний побут, взаємні права та обов'язки.

Суд звертає увагу, що факт проживання спадкоємців однією сім'єю зі спадкодавцем може підтверджуватись рішенням суду, яке набрало законної сили, а не довідками чи актами. З огляду на це, ОСОБА_2 звернулася в суд з зустрічною позовною заявою. Слід зазначити, що задоволення зустрічного позову надасть ОСОБА_2 право на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4

Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

За правилами статі 1263 ЦК України кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування, зокрема, в разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Статтею 1264 ЦК України визначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Як вбачається з пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо. Правила статті 1264 ЦК не стосуються дітей, влаштованих у прийомні сім'ї та дитячі будинки сімейного типу. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК.

Згідно з частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина 4 статті 3 СК України).

Статтею 67 Цивільного кодексу України визначено права та обов'язки опікуна. Зокрема, опікун зобов'язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. Опікун вчиняє правочини від імені та в інтересах підопічного. Опікун зобов'язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 належним чином виконувала свої обов'язки опікуна, а саме нею вчинялись дії щодо створення належних побутових умов для підопічного, здійснювала за ним належний догляд, слідкування за лікуванням ОСОБА_4, вчиняла в його інтересах правочини (укладення договорів про реструктуризацію заборгованості) та вживала заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного шляхом відновлення документів на квартиру та прийняття ним спадщини.

Разом з тим, суд зазначає, що для виконання своїх обов'язків ОСОБА_2 виходила за межі свої зобов'язань, а саме вона витрачала власні кошти для відновлення документів підопічного, організовувала йому святкування дня його народження тощо. Як вбачається з пояснень ОСОБА_2 та свідків, вона створила такі умови проживання ОСОБА_4 в їх сім'ї, за яких останній почував себе членом їх родини. Слід зазначити, що жоден зі свідків не повідомив суду факти, що догляд за ОСОБА_4 здійснювався лише в межах обов'язків опікуна та ставлення в сім'ї ОСОБА_2 до ОСОБА_4 було як до сторонньої особи.

Щодо положення частини другої статті 3 СК України, то слід відзначити, що ОСОБА_4 проживав спільно з своїм опікуном та його сім'єю; вони мали спільний побут та бюджет. В письмових доказах неодноразово зазначається про ведення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 спільного господарства. ОСОБА_4 отримував пенсію, проте розпоряджатись нею не міг, тому дані обов'язки були покладені на опікуна. ОСОБА_8 того, розмір його пенсії був не значним, тому ОСОБА_2 витрачала додатково кошти з власного сімейного бюджету на належне утримання підопічного та захисту його прав. Відносно наявності взаємних прав та обов'язків, то суд звертає увагу, що обов'язків у ОСОБА_4 було значно менше ніж у інших членів сім'ї, в зв'язку з його захворюванням. В судовому засіданні свідки зазначили, що ОСОБА_4 перебуваючи на дачі виконував непосильну роботу, яка йому була до вподоби - замітав подвір'я, поливав квіти, збирав яблука. Звичайно, дану роботу він виконував в міру своїх розумових здібностей.

Отже, факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 однією сім'єю, ведення ними спільного господарства, підтвердили допитані судом свідки та письмові докази (довідкою МКП «ЖЕК №10» № 86а від 16.02.2007 (а.с. 175 Т.1), актом від 01.03.2017р. (а.с. 183 Т.1), довідками МКП «ЖЕК №12» від 21.04.2016р. (а.с. 178 Т.1, а.с. 146 Т.2) тощо). З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 взяла до себе ОСОБА_4, як члена сім'ї.

Жодних доказів, що спростовують вищевказані обставини, представником Вінницької міської ради, суду не надано, ним лише критикуються докази надані ОСОБА_2

Організацію поховання ОСОБА_4 здійснено відповідачем-позивачем ОСОБА_2

Отже, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку про доведеність факту постійного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 однією сім'єю у період з 01.03.2007 року до моменту смерті, а тому вимога ОСОБА_2 про встановлення факту проживання підлягає задоволенню.

Відносно вимоги ОСОБА_2 про визнання її спадкоємцем 4-ї черги, то вона задоволенню не підлягає, враховуючи наступне.

Зі змісту листа Третьої Вінницької державної нотаріальної контори від 18.09.2018 року вбачається, що в разі надання рішення суду про встановлення факту проживання із спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини, ОСОБА_2 відповідно до статті 1264 ЦК України, може закликатись до спадкування у четверту чергу. Тобто, в разі надання рішення суду спір про визнання її спадкоємцем 4-ї черги буде відсутній. З огляду на вищевказане, ухвалення судом окремого рішення про визнання ОСОБА_2 спадкоємцем 4-ї черги не потребується.

Щодо позовної вимоги про визнання права власності на спадкове майно, то така вимога підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частиною п'ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 належать усі права та обов'язки спадкодавця на момент відкриття спадщини, в тому числі і право власності на нерухоме майно.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є визнання права.

Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За правилами статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначенні у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Зі змісту первісного позову вбачається, що Вінницька міська рада не визнає право ОСОБА_2 на спадкове майно померлого ОСОБА_4, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_11. З огляду на це, суд вважає за необхідне захистити майнове право ОСОБА_2 шляхом визнання за нею права власності на вищевказане спадкове майно. Даного висновку, суд дійшов проаналізувавши матеріали спадкової справи зі змісту яких вбачається, що ОСОБА_2 єдина хто звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Інших спадкоємців у ОСОБА_4 немає. Враховуючи задоволення вимоги про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім'єю, наявні підстави для визнання за ОСОБА_2 права власності на спадкове майно померлого.

Згідно з частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Необхідно також звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги Вінницької міської ради не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню, тоді як зустрічний позов ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Однак, оскільки сторони, як за первісним так і за зустрічним позовом, на відшкодуванні судових витрат не наполягали, суд вважає, що судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору необхідно залишити за кожною зі сторін, яка їх понесла.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Вінницької міської ради до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_12 відумерлою спадщиною та передачу її у власність територіальної громади м. Вінниці в особі Вінницької міської ради відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до Вінницької міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання спадкоємцем та визнання права власності на спадкове майно задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_10 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_12 року, однією сім'єю у період з 01 березня 2007 року до моменту смерті ОСОБА_4.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_10, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на квартиру АДРЕСА_6 загальною площею 43,4 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_12 року.

В решті позовних вимог зустрічного позову відмовити.

Судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору залишити за сторонами.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до пункту 4 частини п'ятої статті 265 ЦПК України:

Позивач: Вінницька міська рада, , місцезнаходження: вул. Соборна, 59, м. Вінниця, 21100.

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_10, паспорт серії НОМЕР_6, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1

Повний текст рішення суду виготовлено 27.09.2018р.

Суддя: