РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/1165/17

пр. № 2/759/716/18

20 вересня 2018 року Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Величко Т.О.

при секретарі Дудник В.В.

представник позивача Федоров О.А.

представник відповідача ОСОБА_2 .

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовомПублічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

Згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 23 листопада 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_3 (далі - Відповідач 1/Позичальник) укладено Кредитний договір №168/П/РП/2006-840, згідно якого останньому надано кредит в сумі 48 425,00 (сорок вісім тисяч чотириста двадцять п'ять) доларів США 00 центів, строком до 20 листопада 2026 року, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами із розрахунку 10,0% річних. Даний кредит має цільове призначення - придбання цінних паперів - облігацій у без документарній формі випуску, згідно п. 1.2.1 Кредитного договору. Того ж дня, 23 листопада 2006 року, в якості забезпечення виконання Позичальником своїх зобов'язань щодо погашення кредиту та інших платежів передбачених Кредитним договором, між Позивачем та ОСОБА_4 (далі - Відповідач 2/Поручитель) укладено Договір поруки, за яким остання відповідає перед Кредитором у тому ж об'ємі, що і Позичальник. Позичальник і Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене право і абсолютне право Кредитора вимагати виконання зобов'язань, вказаних у п.1.1. Кредитного договору повністю (чи у будь-якій його частині) як від Позичальника та Поручителя разом, так і від кожного окремо.

Позивач зазначив, що згідно п.3.3. Кредитного договору, Позичальник повертає кредит та сплачує передбачені договором платежі шляхом внесення чергового мінімального платежу в розмірі 613,00 доларів США щомісячно до 10-го числа поточного місяця. Натомість, із січня 2011 року по сьогодні умови Кредитного договору Відповідачем 1 не виконуються належним чином. Відповідно до п.5.2. Кредитного договору, у разі прострочення Позичальником строку сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, Позичальник сплачує Банку пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Позивач зазначив, щостаном на 28 листопада 2016 року за Кредитним договором №168/П/РП/2006-840 від 23.11.2006 року виникла заборгованість перед Банком зі сплати зобов'язань, яка становить 97 066 (дев'яносто сім тисяч шістдесят шість) доларів США 56 центів, що відповідно до курсу Національного Банку України становить 2 496 981.46 (два мільйони чотириста дев'яносто шість тисяч дев'ятсот вісімдесят одна гривня 46 копійок). Дана заборгованість складається з: Заборгованість за тілом кредиту: 41 811,87 доларів США, що еквівалентно 1 075 586,36 гривень; Заборгованість за процентами: 25 796,97 доларів США, що еквівалентно 663 612,25 гривень; Заборгованість за комісією: 12 466,43 доларів США, що еквівалентно 320 691,67 гривень; Пеня за несвоєчасне погашення мінімального платежу: 15 938,00 доларів США, що еквівалентно 409 995,90 гривень;3% річних від простроченої суми мінімального платежу: 1 053,29 доларів США, що еквівалентно 27 095,28 гривень.

Ухвалою суду від 12.05.2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 31.08.2017 року прийнято до провадження. Ухвалою суду від 13.03.2018 року позов залишено без руху. Ухвалою суду від 20.03.2018 року продовжено розгляд справи.

Представник позивача в судове засідання з`явився, позов підтримав та просив задовольнити.

Представник Відповідача в судове засідання з'явився, надав до суду відзив, посилаючись на те, що відповідно до ч. 10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на час укладення договору, якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. Відповідно до ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов'язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. Відповідно до п. 4.2.4. Договору, банк має право вимагати від Позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення Кредиту, сплати нарахованих процентів, інших платежів передбачених цим Договором та можливих штрафних санкцій, якщо Позичальник не вніс черговий мінімальний платіж у термін, визначений п. 3.3.3. цього Договору, а також оформлення договору іпотеки, визначеного у п. 2.1.3. цього Договору (не залежно від причин), у строк визначений у цьому Договорі. Відповідно до п. 8.4. Договору, усі повідомлення за цим Договором будуть вважатися зроблени належним чином, у випадку якщо вони здійсненні у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур'єром, або вручені особисто за вказаними адресами Сторін. Отже, в чинному законодавстві України передбачений порядок реалізації кредитодавцем свого права на дострокове повернення кредиту, у випадку порушення позичальником умов кредитного договору. Важливою складовою даного порядку є направлення банком вимоги про сплату платежів, строк сплати яких ще не настав або повернення кредиту у повному обсязі. При цьому, вбачається, що законодавець розділив поняття звернення до суду з вимогою повернення кредиту та надіслання вимоги боржнику про таке повернення. Спеціальними нормами законодавства України передбачений особливий порядок стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, тому кредитор зобов'язаний його дотримуватися. Крім того, сам Договір містить положення про порядок пред'явлення такої вимоги, який був порушений Позивачем.

Представник Відповідача зазначив, що Між Позивачем та Відповідачем 1 був укладений Договір поруки від 23.11.2006 року (далі - Договір поруки). Відповідно до п 1.1. Договору поруки, Відповідач 1 поручається перед Позивачем за належне виконання Відповідачем своїх зобов'язань за Договором. В п. 2.1. Договору поруки передбачено, що Позивач має право вимагати від поручителя виконання зобов'язання, що витікає із Договору при умові обов'язкового направлення поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов'язання. Пунктом 2.4. Договору поруки передбачено, що вказане повідомлення направляється поручителю у письмовій формі та буде вважатися поданим належним чином, якщо воно надіслано рекомендованим чи цінним листом за адресою, що вказана в Договорі поруки або вручена особисто поручителю. Тобто, перед пред'явленням позову до поручителя (Відповідача 1) Позивач також мав би направити поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов'язання, яке було забезпечення порукою. Однак, в матеріалах справи відсутні вказані вище документи, а отже у Позивача відсутнє право на звернення до суду з вимогою про дострокове стягнення кредиту та інших платежів. Відповідачі вимоги банку про повернення кредиту не отримували.

Представник Відповідача зазначив, що із наданого Позивачем розрахунку вбачається, що перший та другий платежі за Договором Відповідач здійснив 08.12.2006 року та 10.01.2007 року, відповідно, у розмірі 615,00 доларів США. Тобто, у повній відповідності до умов Договору. При цьому, виникає питання яким чином, Позивач здійснював зарахування сплачених коштів. з першого платежу 462,19 доларів США - віднесено на погашення тіла кредиту, 107,61 - відсотків, 45,20 - комісії за управління кредитом. з другого платежу: 33,22 - погашення тіла кредиту, 413,91 - відсотків, 167,87 - комісії. За період 23.11.2006 року по 07.12.2006 року, Позивач нарахував відсотки у загальному розмірі 201,77 доларів США (107,61 доларів США + 94,16 доларів США). При цьому, мінімальний місячний платіж мав би бути розрахований таким чином, що б здійснювалося рівномірне погашення тіла кредиту, відсотків та комісії. Проте, як вбачається з наданого розрахунку, це не так. Після сплати першого мінімального платежу у Відповідача залишилася прострочена заборгованістьза відсотками за період з 01.12.2006 року по 07.12.2006 року (94,16 доларів США). При цьому, в Договорі та в матеріалах справи відсутні положення чи документи, які б встановлювали черговість зарахування сплачених коштів, які були сплачені вчасно.

Відповідно до ст. 533 ЦК, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Судом встановлено, що між Позивачем та Відповідачем 1 був укладений Договір поруки від 23.11.2006 року. Відповідно до п 1.1. Договору поруки, Відповідач 1 поручається перед Позивачем за належне виконання Відповідачем своїх зобов'язань за Договором.

В п. 2.1. Договору поруки передбачено, що Позивач має право вимагати від поручителя виконання зобов'язання, що витікає із Договору при умові обов'язкового направлення поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов'язання.Пунктом 2.4. Договору поруки передбачено, що вказане повідомлення направляється поручителю у письмовій формі та буде вважатися поданим належним чином, якщо воно надіслано рекомендованим чи цінним листом за адресою, що вказана в Договорі поруки або вручена особисто поручителю.Тобто, перед пред'явленням позову до поручителя (Відповідача 1) Позивач також мав би направити поручителю повідомлення з вимогою виконати зобов'язання, яке було забезпечення порукою.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 р. № 270, підтвердженням надання послуг поштового зв'язку (тобто відправлення листа) є розрахунковий документ - документ встановленої відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо).

Судом встановлено, шо позивач у якості доказів не надав суду документи, про направлення відповідачам досудової вимоги, а отже у Позивача відсутнє право на звернення до суду з вимогою про дострокове стягнення кредиту та інших платежів. Відповідачі вимоги банку про повернення кредиту не отримували. Дана позиція узгоджується з правовою позицією Вищого господарського суду України в постанові від 21.03.2017 року по справі № 916/2330/16, Верховного суду України в постанові від 14.09.2016 року посправі № 569/1648/14-ц.

Суд вважає, що порядок стягнення простроченої заборгованості та платежів, строк сплати яких не настав - не можна вважати процедурою досудового врегулювання спору. Вказана процедура регулює саме порядок стягнення заборгованості та платежів, строк сплати яких не настав та покликана врегулювати відносини між кредитором боржником в сфері споживчого кредитування.

В судовому засіданні представник відповідачів заявив заяву про застосування строків позовної давності до вимог позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до п. 11 Постанови пленуму ВСУ від 18.12.2009 року N9 14 «Про судове рішення», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно заявалених позовних вимог предметом доказування є факт наявності у відповідачів заборгованості, а також її розмір. Тобто, при розгляді даної справи суд має дослідити наданий Позивачем розрахунок на предмет його відповідності умовам Договору та нормам чинного законодавства України, а також навести мотиви, з яких він прийняв чи відхилив розрахунок Позивача. Це узгоджується з правовою позицією Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 26.04.2017 року по справі N° 439/1176/15-ц, від 14.09.2016 року по справі № 750/1951/15-Ц.

Судом встановлено, що відповідно до п. 1.3.1. Договору, відсотки за користування кредитом розраховуються Банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 10 % (десять цілих нуль десятих) відсотків річних (із розрахунку 360 (триста шістдесят) днів у році).

Судом встановлено, що відповідно до п. 1.3.2. Договору, плата за управління кредитом сплачується Позичальником щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,35% від розміру фактичного залишку заборгованості за Кредитом (без урахування розміру відсотків, які Позичальник повинен сплатити Банку), зазначеним у п. 1.1. цього Договору.

Судом встановлено, що відповідно до п. 3.3.1. Договору, Позичальник повертає Кредит та сплачує банку передбачені п.п. 1.3.1., 1.3.2. цього Договору платежі шляхом здійснення перерахування на рахунок N9 НОМЕР_1, МФО 320564 мінімального необхідного платежу у валюті Кредиту.

Пунктом 3.3.2. Договору встановлена мінімальна необхідна сума платежу у розмірі 613,00 доларів США. Пунктом 3.3.3. Договору встановлений термін сплати мінімального платежу до 10 числа поточного місяця.

Судом встановлено, що із наданого позивачем розрахунку ( а.с.5-7) вбачається, що перший та другий платежі за Договором Відповідач здійснив 08.12.2006 року та 10.01.2007 року, відповідно, у розмірі 615,00 доларів США. Тобто, у повній відповідності до умов Договору.

, Позивач здійснював зарахування сплачених коштів: з першого платежу 462,19 доларів США - віднесено на погашення тіла кредиту, 107,61 - відсотків, 45,20 комісії за управління кредитом;

з другого платежу: 33,22 - погашення тіла кредиту, 413,91 - відсотків, 167,87 - комісії.

Судом встановлено, що за період 23.11.2006 року по 07.12.2006 року, Позивач нарахував відсотки у загальному розмірі 201,77 доларів США (107,61 доларів США + 94,16 доларів США).

При цьому, мінімальний місячний платіж мав би бути розрахований таким чином, що б здійснювалося рівномірне погашення тіла кредиту, відсотків та комісії. Проте, як вбачається з наданого розрахунку, це не так. Після сплати першого мінімального платежу у Відповідача залишилася прострочена заборгованість за відсотками за період з 01.12.2006 року по 07.12.2006 року (94,16 доларів США). При цьому, в Договорі та в матеріалах справи відсутні положення чи документи, які б встановлювали черговість зарахування сплачених коштів, які були сплачені вчасно.

Так у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 роз'яснено, що положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

В порушення ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», в Договорі відсутні детальний опис загальної вартості кредиту для споживача, відсутній графік погашення кредиту, відсутні черговість та порядок зарахування сплачених коштів за різними видами платежів (тіло кредиту, відсотки, комісія тощо).

При цьому,позивач- Банк повинен здійснювати зарахування коштів на підставі встановлених та погоджених правил/норм/розрахунків тощо, оскільки в іншому випадку виникає дисбаланс в інтересах кредитора та позичальника та призводить до протиправного зловживання Банком своїм становищем та створення «штучної» заборгованості за тілом кредиту, що у свою чергу призводить до збільшення розміру інших платежів.

Суд дійшов висновку, що не надання Позивачем доказів та пояснень з питання черговості та порядку зарахування платежів унеможливлює перевірку правильності наданих ним розрахунків та свідчить про недоведеність обставин, на які посилається Позивач.

Також, Верховний суд у своїй постанові від 30.01.2018 року по справі № 377/471/15-ц щодо договору поруки «Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.» «Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 25-го числа кожного місяця, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає за невиконання позичальником будь-якої частини зобов'язання за кредитним договором, а тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання стооку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.»

Таким чином, в даному випадку порука є припиненою в частині платежів, щодо яких пропущений строк в шість місяців для пред'явлення вимог до поручителя. Враховуючи те, що кредитний договір не припинений, а у Позивача відсутнє право вимагати в судовому порядку його дострокове погашення, так як останнім не було дотримано порядок виставлення такої вимоги, останній платіж, за який Позивач може ставити вимогу до Відповідача 1 - це платіж, який мав бути вчинений до 10.09.2017 року (станом на дату судового засідання). При цьому, подання позовної заяви не може в даному випадку вважатися повідомленням поручителя про необхідність виконанням ним своїх зобов'язань, оскільки договором поруки передбачений чіткий порядок виставлення банком такої вимоги, який був порушений Позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна умов договору не допускається.

Відповідно до ст. 549 ЦК України та умов договору у разі невиконання чи несвоєчасного виконання зобов'язань в частині повернення кредиту та/або сплати процентів, позичальник зобов'язаний сплатити неустойку.

Відповідно до правової позиції ВСУ в постанові від 19.03.2014 року по справі № 6-20цс14, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежа.

Відповідно до положень Договору Позичальник зобов'язаний здійснювати погашення кредиту, сплачувати відсотки та комісію періодичними щомісячними платежами у розмірі 613,00 доларів США до 10 числа поточного місяця.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, Позивач здійснював розрахунок заборгованості за тілом кредиту, відсотками, комісією, 3% річних починаючи з 2006 року, що знаходиться поза межами строку позовної давності. При цьому, останній платіж Відповідач здійснив у 2010 році. Є очевидним, що існує факт пропущення строку позовної давності, є підстави заявити про застосування строків позовної давності і Відповідачі заявляють про це.

З урахуванням положень законодавства, Позивач може вимагати стягнення вказаної заборгованості за три роки, що передують зверненню до суду, а саме: з 21.01.2014 року.При цьому, з наданого Позивачем розрахунку не можливо встановити точну суму заборгованості, за якою минули строки позовної давності, оскільки не можливо встановити чітку заборгованість за тілом кредиту, відсотками, комісією та 3% річними в періоді, за який має застосовуватися позовна давність. Застосування строку позовної давності за вказаними похідними платежами (відсотками, комісією та 3% річними) без застосування строку позовної давності за тілом кредиту - є порушенням прав Відповідачів, оскільки такі платежі розраховуються виходячи із розміру заборгованості за тілом кредиту. Також, як зазначалось вище, така ситуація не дає змоги перевірити правильність наданого розрахунку.

Судом встановлено, що наданий Позивачем розрахунок заборгованості за кредитом - є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків Позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог Позивача до Відповідачів. Сама позовна заява не містить детальних даних щодо періоду та структури заборгованості, а лише констатує наявність неведеного розміру всієї суми непогашеного кредиту. Розраховуючи заборгованість за тілом кредиту Позивач віднімав зараховану ним же на власний розсуд суму в погашення тіла кредиту від загального розміру кредиту. Однак, із наданого розрахунку не зрозуміло: (1) яка сума мала б бути зарахована в погашення тіла кредиту в кожному місяці (2) та яка заборгованість в кожному окремому місяці виникала за тілом кредиту без прив'язки до загального розміру кредиту. Доведеність наявної суми заборгованості за кредитним договором, є обов'язком Позивача, який він не виконав, оскільки не довів належними та допустимими доказами її розмір. Таким чином, відсутність детального розрахунку заборгованості та штрафних санкцій, із зазначенням чіткої заборгованості з кожного платежу за Договором окремо за кожний період їх нарахування, свідчить про недоведеність Позивачем розміру заборгованості та правильності її розрахунку. Дана позиція збігається з правовою позицією Апеляційного суду Харківської області в рішенні від 19.06.2014 року по справі № 2033/9472/12.

Судом встановлено, що Позивачем була заявлена вимога про стягнення пені з порушенням строку позовної давності в один рік, передбачений п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України

Позивач, у поданому позові, вимагає стягнути з Відповідачів заборгованість з кредитним договором у доларах США. Однак, з такою вимогою Позивача погодитись не можна, оскільки вона суперечить чинному законодавству України та позиції Верховного суду України.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 Цивільного кодексу України).

За нормами статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власну другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками,/а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено обов'язок позичальника повернути позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України , якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно зі статтею другою Закону України від 7 грудня 2000 року N9 2121-111 «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого систему валютного регулювання і валютного контролю».

Використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України).

Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов'язання (у банку- отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

Судом встановлено, що відповідно до листа НБУ від 06.09.2017 року N9 27-0006/61680, Позивач отримав генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій 21.11.2011 року за N9 21. На підставі постанови Правління Національного банку України від 04.06.2015 року № 356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «НАДРА» Позивач повернув вказану ліцензія НБУ 05.06.2015 року.

Таким чином, Позивач не може просити суд стягнути з Відповідачів кошти в іноземній валюті. Дана позиціяузгоджується з позицією Верховного суду України в постанові від 10.02.2016 року по справі № 6-1680цс15, від 12.07.2017 року по справі № 127/25249/14-ц,

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволено позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності .

У зв'язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки представником позивача не надано доказів щодо зазначених позовних вимог.

Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог статті 142 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 525, 526, 530, 553,554, ЦК України , ст. ст. ст.ст. 76,89,49, 142, 258,263,265,268,273 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовуПублічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за,-

- відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Святошинський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарга на рішення суду протягом 30 днів з часу його проголошення.

СУДДЯ: