Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 623/2953/16-ц

провадження № 61-19304св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Хлібопродукт»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1, яка підписана представником ОСОБА_2, на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11 січня 2017 року у складі судді: Гуренко М. О. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 13 лютого 2017 року у складі суддів: Малінської С. М., Бровченка І. О., Карімової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Хлібопродукт» (далі - ТОВ «Хлібопродукт») про розірвання договору оренди земельної ділянки.

Позовна заява обґрунтована тим, що згідно із державним актом на право власності на землю серії НОМЕР_1 від 20 березня 2002 року, зареєстрованим в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 282, позивач є власником земельної ділянки загальною площею 3,8827 га, яка розташована на території Левківської сільської ради Ізюмського району Харківської області. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Між позивачем ОСОБА_1 (орендодавець) та ТОВ «Хлібопродукт» (орендар) було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, який був 19 грудня 2011 року зареєстрований в Ізюмському міськрайонному відділі реєстрації Харківської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті по земельних ресурсах», про що у Державному реєстрі земель зроблено запис № 00499. Земельна ділянка була передана позивачем відповідачу згідно акту приймання-передачі без дати.

18 жовтня 2016 року позивач відправив рекомендований поштовий лист на ім'я орендаря з повідомленням про розірвання вищезазначеного договору в односторонньому порядку, що підтверджується відповідною квитанцією, який отриманий відповідачем 21 жовтня 2016 року.

Оскільки на його звернення щодо розірвання договору оренди земельної ділянки відповідач відповідь не надав, він звернувся до суду з вказаним позовом. Просив суд розірвати договір оренди земельної ділянки та стягнути з відповідача на його користь судовий збір в сумі 551,20 грн.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 13 лютого 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів мотивовано тим, що позивач підстав, передбачених законом або договором, для розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не навів. Доводи позивача щодо можливості розірвання договору оренди землі з підстав, передбачених пунктом 39 договору оренди, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки в даному пункті сторони погодили процедуру, за умови дотримання якої договір оренди може бути розірвано в односторонньому порядку, і яка не є тотожною підставам припинення права користування земельною ділянкою.

У березні 2017 року позивач подав касаційну скаргу, що підписана представником ОСОБА_2, у якій просить рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 13 лютого 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. На обґрунтування касаційної скарги вказує, що досліджуючи в судовому засіданні обставини справи суди вийшли за межі пред'явленого позову. Позивач повідомив орендаря про розірвання договору до 10 січня 2017 року, більше ніж за два місяці до початку польових робіт. Тому позивач виконав 39 пункт договору і має законні підстави для розірвання договору оренди землі. Суди не врахували норми матеріального права, зокрема, частину четверту статті 31 Закону України «Про оренду землі». Розірвання договору в односторонньому порядку є підставою припинення користування земельною ділянкою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У червні 2017 року надійшло заперечення на касаційну скаргу, у якому відповідач просив ухвалу апеляційного суду Харківської області від 13 лютого 2017 року залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення. Вказував, зокрема, що: ОСОБА_2 не мав повноважень на розірвання договору; підстав для розірвання укладеного між сторонами договору оренди земельної ділянки немає.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 10 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що позивачу на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 20 березня 2002 року, серія НОМЕР_1, належить земельна ділянка НОМЕР_2, контур НОМЕР_3 розміром 3.8827 га, кадастровий номер НОМЕР_4, розташована на території Левківської сільської ради Ізюмського району Харківської області.

Суди встановили, що між ОСОБА_1 та ТОВ «Хлібопродукт» було укладено договір оренди земельної ділянки без номера і дати, кадастровий номер НОМЕР_4, загальною площею 3,8827 га, в тому числі ріллі 3,8827 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Левківської сільської ради Ізюмського району Харківської області, строком на 25 років. Договір оренди вказаної земельної ділянки був 19 грудня 2011 року зареєстрований в Ізюмському міськрайонному відділі реєстрації Харківської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті по земельних ресурсах», про що у Державному реєстрі земель зроблено відповідний запис. ОСОБА_1 та ТОВ «Хлібопродукт» підписали акт визначення меж земельної ділянки в натурі та акт приймання-передачі земельної ділянки.

Суди встановили, що у договорі оренди земельної ділянки, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «Хлібопродукт» передбачено, що:

«дія договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; ліквідації юридичної особи-орендаря. Договір припиняється також в інших випадках, передбачених законом» (пункт 37 договору);

«дія договору припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін; рішення суду на вимогу однієї із сторін у наслідок невиконання другою стороною обов'язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом» (пункт 38 договору);

«розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку допускається лише за умови письмового попередження заінтересованої в цьому сторони, за 2 місяці до початку польових робіт, але не пізніше 10 січня поточного року» (пункт 39 договору).

Суди встановили, що 18 жовтня 2016 року позивач відправив рекомендований поштовий лист на ім'я орендаря з повідомленням про розірвання договору оренди земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Хлібопродукт», в односторонньому порядку, що підтверджується відповідною квитанцією, який отриманий відповідачем 21 жовтня 2016 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди зробили висновок, що пункт 39 договору оренди земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Хлібопродукт», не містить підстав розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку, а містить тільки умови розірвання, а тому пункту 39 не може застосовуватись без врахування пунктів 37, 38 цього договору. В пункті 39 сторони погодили процедуру, за умови дотримання якої договір оренди може бути розірвано в односторонньому порядку, і яка не є тотожною підставам припинення права користування земельною ділянкою.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками з таких підстав.

Згідно частини четвертої статті 31 Закону України «Про оренду землі» розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Тлумачення частини четвертої статті 31 Закону України «Про оренду землі» свідчить, що за загальним правилом не допускається розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку. Проте сторони в договорі оренди можуть встановити як умову про одностороннє розірвання договору оренди землі, так і процедуру її реалізації.

Встановивши, що на виконання пункту 39 договору оренди земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Хлібопродукт», позивач 18 жовтня 2016 року направив письмове попередження про розірвання договору оренди земельної ділянки, що отримане відповідачем 21 жовтня 2016 року, суди зробили неправильний висновок про відсутність підстав для розірвання договору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення ухвалено із неправильним застосуванням норм матеріального права (частини четвертої статті 31 Законну України «Про оренду землі»). У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржені рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, яка підписана представником ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 13 лютого 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Хлібопродукт» про розірвання договору оренди землі задовольнити.

Розірвати договір оренди земельної ділянки, укладений ОСОБА_1 та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Хлібопродукт», кадастровий номер НОМЕР_4, загальною площею 3,8827 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Левківської сільської ради Ізюмського району Харківської області.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11 січня 2017 року та ухвала апеляційного суду Харківської області від 13 лютого 2017 року втрачають законну силу з моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат