Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 522/8599/15-ц

провадження № 61-18382св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Одеської області від 24 квітня 2017 року у складі суддів: Сидоренко І. П., Станкевича В. А., Цюри Т. В.,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та стягнення комунальних платежів.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 28 листопада 2005 року є власниками квартири АДРЕСА_1. У вказаній квартирі зареєстровані діти позивача: донька ОСОБА_3, син ОСОБА_4, син ОСОБА_5, а також відповідач ОСОБА_2, з яким вона знаходилася у зареєстрованому шлюбі в період з 01 червня 2005 року до лютого 2012 року.

Вказувала, що сімейні стосунки з відповідачем ОСОБА_2 були припинені з липня 2011 року, і з вказаного часу він не мешкає в квартирі. Реєстрація відповідача в квартирі порушує її права, оскільки вона сплачує за нього комунальні послуги.

Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням уточнень, просила визнати ОСОБА_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1, стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму сплачених комунальних платежів у розмірі 12 202 грн 35 коп.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2015 року позов задоволено. ВизнаноОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплачених комунальних платежів у розмірі 12 202 грн 35коп. та 243 грн 60 коп. судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не проживає у належній ОСОБА_1 на праві власності квартирі понад шість місяців без поважних причин, його реєстрація у квартирі перешкоджає позивачу вільно розпоряджатися нею та порушує права позивача як власника. Крім того відповідач спричинив матеріальні збитки позивачу у вигляді несплати за комунальні послуги, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 24 квітня 2017 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2015 року скасовано у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення комунальних платежів та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у позові. У іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідач з 2011 року у квартирі не проживав та не користувався комунальними послугами, а тому підстави для стягнення з нього комунальних платежів за вказаний період відсутні.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду у частині вирішення позовних вимог про стягнення комунальних послуг та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення комунальних платежів, не застосував норму матеріального права, яка підлягала застосуванню, а саме: частину другу статті 405 ЦК України. Враховуючи вказану норму закону, позивач мала право звернутися до суду із позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, лише через рік після виїзду відповідача із квартири, і сплачувала комунальні послуги, які нараховувались на всіх зареєстрованих у квартирі. Позивач не із своєї вини не зверталась до суду із відповідним позовом, оскільки повинна була сплачувати значні кошти на лікування дитини. Ураховуючи те, що відповідач був членом родини позивача, відповідно до статей 160, 162 ЖК Української РСР має нести солідарну відповідальність з позивачем за зобов'язаннями, що випливають із договору найму.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що з 2012 року він втратив право користування квартирою, власниками якої є позивач та її дочка ОСОБА_3 З моменту виїзду із квартири у 2011 році за домовленістю сторін комунальними послугами він не користувався, тому висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення комунальних послуг є правильним. Викладені в касаційній скарзі обставини не відповідають дійсності, тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

20 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Доводів в частині вирішення позовних вимог про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням касаційна скарга не містить, тому відповідно до положень частини першої статті 400 ЦПК України законність ухвалених у цій частині судових рішень колегією суддів не перевіряється.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суди установили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 28 листопада 2005 року є власниками квартири АДРЕСА_1.

У квартирі зареєстровані: дочка ОСОБА_1 - ОСОБА_3, син ОСОБА_4, син ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_2

З 01 червня 2005 року по 08 лютого 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Установлено, що ОСОБА_2 з липня 2011 року у вищезазначеній квартирі не проживає.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК Української РСР з урахуванням положень частини першої статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Право користування житлом набувають члени сім'ї власника житла за фактом набуття статусу члена його сім'ї. Необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім'ї з власником житла та ведення спільного господарства.

Згідно частини третьої статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Відповідно до частини другої статті 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Частиною четвертою статті 156 ЖК Української РСР визначено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно частини першої статті 162 ЖК Української РСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Згідно статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Таким чином, право на звернення до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням виникає у власника через один рік відсутності особи за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин.

Відповідно до пункту 6 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об'єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.

Доказів звільнення відповідача від оплати вартості комунальних послуг за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні відповідачем не надано.

Відповідно до частини першої статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Частиною п'ятої статті 12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині позовних вимог про стягнення комунальних платежів та ухвалюючи у цій частині нове рішення, на зазначене уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні цих вимог.

З матеріалів справи вбачається, що за період з 01 лютого 2012 року по 31 грудня 2014 року, згідно розрахунків та квитанцій ОСОБА_1 здійснювала платежі за послуги з утримання квартири АДРЕСА_1 на загальну суму 32 255 грн 64 коп., з яких: газопостачання - 2 561 грн 80 коп.; теплопостачання - 11 430 грн; послуги КП ЖКС «Порто-Франківський» - 6 209 грн 19 коп.; водопостачання 7 525 грн 16 коп. та за 2015 рік на загальну суму 4 529 грн 49 коп.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача вартості комунальних послуг є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, оскільки відповідач, як член сім'ї власника, зобов'язаний брати участь у витратах по утриманню квартири.

З урахуванням всіх зареєстрованих осіб у квартирі, з відповідача підлягає стягненню 6 451 грн 13 коп. сплачених позивачем комунальних послуг за період з лютого 2012 року по липень 2015 року (32 255 грн 64 коп. : 5).

Статтею 412 ЦПК Українивизначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Ураховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржуване рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення сплачених комунальних послуг.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК Українина суд касаційної інстанції у разі ухвалення нового рішення покладено обов'язок відповідно змінити розподіл судових витрат.

У зв'язку з частковим задоволенням касаційної скарги і ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення сплачених комунальних послуг, касаційний суд стягує з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи, що позов задоволено частково у сумі 6 451 грн 13 коп., що становить 78,72 % задоволених позовних вимог (12 202 грн 35 коп. х 6 451 грн 13 коп. : 100), за подання позовної заяви позивачем сплачено - 243 грн 60 коп., за подання касаційної скарги - 292 грн 32 коп., всього сплачено - 535 грн 92 коп., судовий збір, який підлягає стягненню з відповідача становить 421 грн 88 коп. (535 грн 92 коп. х 78,72 % : 100).

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 24 квітня 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення сплачених комунальних послуг скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині стягнення сплачених комунальних послуг задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 451 грн 13 коп. сплачених комунальних послуг.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та касаційної скарги у розмірі 421 грн 88 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик