Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 523/8055/16-ц

провадження № 61-19749св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя - доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - дочірнє підприємство «ГПК Україна» компанії «ГПК Гамбург Порт Консалтинг ГМБХ» (ФРН),

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2016 року у складі судді Аліна С. С. та рішення апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до дочірнього підприємства «ГПК Україна» компанії «ГПК Гамбург Порт Консалтинг ГМБХ» (ФРН) (далі - ДП «ГПК Україна»), у якому просив визнати незаконним та скасувати наказ генерального директора ДП «ГПК Україна» від 12 березня 2016 року № 92/к про звільнення з роботи з посади докера-механізатора на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України; наказ від 2 червня 2016 року № 198/к про звільнення з роботи з посади докера-механізатора на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України; поновити на роботі; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 березня 2016 року по 28 вересня 2016 року в сумі 242 506,97 грн; моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що з грудня 2006 року він працював у ДП «ГПК Україна» на посаді докера-механізатора.

Зазначає, що з 11 березня 2016 року до 2 червня 2016 року перебував на лікарняному, що підтверджено листками непрацездатності. 1 червня 2016 року йому встановлено ІІ групу інвалідності.

7 червня 2016 року він отримав лист від 12 березня 2016 року № 192 про своє звільнення з підстав неможливості виконувати роботу докера-механізатора за станом здоров'я, наказ від 12 березня 2016 року № 92/к про звільнення з 12 березня 2016 року на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України за станом здоров'я, а також лист від 31 березня 2016 року № 270, в якому констатувався факт його неприбуття на роботу за отриманням трудової книжки, пропонувалось повідомити адресу для направлення трудової книжки поштою.

Посилаючись на те, що його було звільнено в період тимчасової непрацездатності, що суперечить положенням частини третьої статті 40 КЗпП України, просив поновити на роботі.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ генерального директора ДП «ГПК Україна» від 12 березня 2016 року № 92/к про звільнення ОСОБА_3 з посади докера-механізатора на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді докера-механізатора ДП «ГПК Україна». Стягнуто з ДП «ГПК Україна» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 242 506,97 грн; стягнуто з ДП «ГПК Україна» на користь ОСОБА_3 у рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000,00 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 27 932, 32 грн. У решті вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції виходив із того, що позивач за станом здоров'я не мав можливості продовжувати виконання своїх обов'язків на посаді докера-механізатора, проте порушено порядок його звільнення з роботи. ДП «ГПК Україна» не попередило позивача про наступне вивільнення за два місяці. Незаконні дії відповідача порушені є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Суд апеляційної інстанції виходив із того, що наявна об'єктивна неможливість ОСОБА_3 виконувати передбачені трудовим договором обов'язки докера-механізатора за станом здоров'я, яка підтверджена належними та допустимими доказами. Підставою для звільнення позивача за пунктом 2 статті 40 КЗпП України є стан його здоров'я, що унеможливлює його продовження роботи докера-механізатора і підтверджено довідкою від 9 березня 2016 року № 32 Лікарсько-консультативної комісії Медико-санітарної частини Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ЛКК МСЧ ОДП «АМП»). В наказі ДП «ГПК Україна» від 12 березня 2016 року № 92/к «Про звільнення докера-механізатора ОСОБА_3» зазначено підставу звільнення.

У травні 2017 року ОСОБА_4 - представник ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив судові рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що у період з 11 березня 2016 року до 02 червня 2016 року позивач перебував на лікарняному, а відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності. Встановивши, що звільнення відбулось із порушенням встановленого законом порядку, відповідач ухвалив рішення про зміну дати звільнення, проте закон у таких випадках не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, у тому числі шляхом зміни дати звільнення працівника.

У серпні 2017 року ДП «ГПК Україна» подало заперечення на касаційну скаргу, у яких просило її залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 14 травня 2018 року справу № 523/8055/16-ц передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Суди встановили, що ОСОБА_3 наказом від 15 грудня 2006 року № 587/ок прийнятий на роботу на посаду докера-механізатора ДП «ГПК Україна».

Відповідно до довідки від 9 березня 2016 року № 32 Лікарсько-консультативної комісії МСЧ ОДП «АМП» ОСОБА_3 протипоказана робота в умовах виробничого шуму (додаток 4 п. 5.4 п.п. 4), вібрації (додаток 4 п. 3.2 п.п. 7 п.п. 1), при підвищеній температурі повітря у виробничій зоні (додаток 4 п. 5.9 п.п. 3), на висоті (додаток 5 п. 1 п.п. 6, п.п. 7), додаток 6 п. 5; до роботи на посаді докера-механізатора ДП «ГПК Україна» - «не годен».

З 11 березня 2016 року до 1 червня 2016 року ОСОБА_3 перебував на амбулаторному лікуванні в комунальному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги».

1 червня 2016 року ОСОБА_3 встановлено ІІ групу інвалідності за загальним захворюванням на строк до 1 липня 2017 року.

Наказом ДП «ГПК Україна» від 12 березня 2016 року № 92/к «Про звільнення докера-механізатора ОСОБА_3» позивача звільнено з 12 березня 2016 року на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України за станом здоров'я, виплачено компенсацію за 6 днів невикористаної відпустки. Підставою звільнення зазначено довідку Лікарсько-консультативної комісії МСЧ ОДП «АМП» від 9 березня 2016 року № 32.

Наказом від 2 червня 2016 року № 198/к ДП «ГПК Україна» «Про зміни до наказу від 12 березня 2016 року № 92/к» викладено пункт 1 наказу від 12 березня 2016 року № 92/к в наступній редакції: докера-механізатора ОСОБА_3 звільнити 2 червня 2016 року на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України у зв'язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров'я, виплатити компенсацію за 6 днів невикористаної відпустки (за період з 13 березня 2016 року по 2 червня 2016 року). Підстава звільнення: довідка ЛКК МСЧ ОДП «АМП» від 9 березня 2016 року № 32; листки непрацездатності № 080112, № 461224, № 461655. Внесення змін до наказу від 12 березня 2016 року № 92/к мотивовано тим, що 2 червня 2016 року ОСОБА_3 надав листки непрацездатності з 11 березня 2016 року по 23 березня 2016 року, з 24 березня 2016 року по 28 квітня 2016 року, з 29 квітня 2016 року по 31 травня 2016 року.

Також 3 червня 2016 року ОСОБА_3 направлено лист від 2 червня 2016 року № 431, у якому зазначено, що у зв'язку з отриманням листків непрацездатності, неможливістю надати більш легку роботу відповідно до медичного висновку тощо змінено дату звільнення на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України з 2 червня 2016 року наказом від 2 червня 2016 року №198/к; запропоновано з'явитися до відділу кадрів для ознайомлення з наказом про звільнення та отриманням трудової книжки.

3 червня 2016 року ОСОБА_3 відмовився ознайомитися з наказом від 2 червня 2016 року № 198/к про звільнення на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України та отримати трудову книжку, про що складено акт; позивача проінформовано про відсутність вільних вакансій на підприємстві.

20 червня 2016 року позивачем отримано трудову книжку.

У зв'язку зі звільненням з ОСОБА_3 проведено розрахунок шляхом перерахування йому коштів платіжними дорученнями від 12 березня 2016 року та від 3 червня 2016 року на платіжну картку.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадкахвиявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці.

Підґрунтям для звільнення за пунктом 2 статті 40 КЗпП України є або фактичні дані, які підтверджують, що внаслідок стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладені на нього трудові обов'язки, або стійке порушення функцій організму, визнання працівника інвалідом та наявність протипоказань щодо продовження ним трудової діяльності, підтверджені довідкою медико-соціальної експертної комісії.

Інші медичні документи, що свідчать про неможливість виконувати роботу за станом здоров'я, без установлення групи інвалідності, зумовлені стійким порушенням функцій організму, не можуть бути підставою для звільнення за пунктом другим статті 40 КЗпП України.

Медико-соціальною експертною комісіє 01 червня 2016 року ОСОБА_5 встановлено ІІ групу інвалідності.

Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 01 червня 2016 року підтверджено, що умови та характер праці ОСОБА_5 повинні бути без фізичних навантажень, нічних змін, відряджень, переохолоджень. Проте робочою інструкцією докера-механізатора ДП «ГПК Україна» передбачено виконання вантажних робіт, погрузка, вивантаження, переміщення, кріплення вантажу (контейнерів), керування перевантажувальними машинами тощо.

Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для звільнення позивача за пунктом 2 статті 40 КЗпП України, є правильним.

Звільнення з цих підстав допускається лише в разі якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу, не протипоказану за станом здоров'я.

Згідно штатного розпису ДП «ГПК Україна» на підприємстві передбачено 448 штатних одиниць. Наказом від 4 березня 2016 року № 88/к «Про внесення змін в штатний розпис» скорочено з 4 березня 2016 року 1 одиницю менеджера із соціальних питань, 1 одиницю тальмана та посаду виконавчого директора. За штатним заміщенням станом на 2 червня 2016 року фактично на підприємстві 444 працівники; вакансій для переведення позивача на більш легку роботу за станом здоров'я судом не було встановлено.

Оскільки звільнення на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України належить до випадків розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця чи уповноваженого ним органу, воно допускається лише за наявності попередньої згоди первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Станом на дату звільнення ОСОБА_3 членом первинної профспілкової організації «Єдність» Професіональної спілки робітників морського транспорту України не був.

За таких обставин, висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову, є правильним.

Доводи касаційної скарги про те, що позивача звільнено у період тимчасової непрацездатності з 11 березня 2016 року по 02 червня 2016 року, колегія суддів відхиляє, оскільки до наказу від 12 березня 2016 року № 92/к» внесено зміни в частині дати звільнення, докера-механізатора ОСОБА_3 звільнено з 2 червня 2016 року, тобто після закінчення тимчасової непрацездатності.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги ОСОБА_4 - представника ОСОБА_3 та залишення без змін рішення апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року, оскільки судове рішення законне та обґрунтоване.

Керуючись статтями 400, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель В. М. Коротун В. І. Крат