ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/4071/18
Провадження № 2/210/1822/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"13" вересня 2018 р.

Суддя Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_2, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення управління фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, у звязку зі смертю,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернулася 23.07.2018 року до суду з вищеназваним позовом, в якому просить стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ( далі ПАТ «Укрзалізниця») та ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, з кожного окремо, на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, у звязку зі смертю працівника, 150000,00 грн. без утримання податку на доходи фізичних осіб.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 30.03.2000 року від нещасного випадку, який трапився при виконання трудових обовязків, загинув її чоловік ОСОБА_5 Смерть настала внаслідок падіння під колеса потягу, що рухався. Після смерті чоловіка вона залишилася сама з трьома малолітніми дітьми, сімя та звичайний розклад життя були зруйновані; вона та діти залишилися без піклування та турботи чоловіка та батька, через що вона дотепер переносить тяжкі моральні страждання. Вона змушена була докладати значних зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України судове засідання не проводиться.

Відповідач - ПАТ «Укрзалізниця» надав відзив на позов, в якому заперечував проти позову, просив у задоволенні позову відмовити, оскільки нещасний випадок стався з вини позивача, який перебував у стані алкогольного спяніння; для відшкодування шкоди із каліцтвом працівника, або іншим ушкодженням його здоровя, поряд з іншим, має встановлюватись вина особи, а у даному випадку вина підприємства відсутня.

Відповідач - ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення управління фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області надав відзив на позов, в якому заперечував проти позову, просив у задоволенні позову відмовити, оскільки належним відповідачем є підприємство. Крім того, Закон України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» набрав законної сили з 01.01.2015 року, відповідно до якого відшкодування моральної шкоди не є страховою виплатою, а тому відсутні підстави звернення до Фонду з позовом.

Вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши у сукупності докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В силу ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_5 /а.с.8/.

ОСОБА_5 працював у ПАТ «Укрзалізниця» складачем поїздів /а.с.10/.

Відповідно до Акту №2 про нещасний випадок від 14.04.2000 року ( форма Н-1), ОСОБА_5 30.03.2000 року о 18.50 хв. , під час виконання службових обовязків у ПАТ «Укрзалізниця», упав під колеса потягу, що рухався , внаслідок чого йому заподіяні численні пошкодження, несумісні з життям. Смерть настала 30.03.2000 року о 21.50 год. у 8-й міській лікарні /а.с.10-12/. На час смерті ОСОБА_5 було 30 років /а.с.9/.

У пункті 9.1 акту зазначено, що ОСОБА_5 перебував у стані алкогольного спяніння наявність алкоголю 1,4 проміллє /а.с.11/.

Працівниками, які допустили порушення законодавчих та інших нормативних актів з охорони праці є чергова по станції ОСОБА_6, складач поїздів ОСОБА_5Є, машиніст тепловоза ОСОБА_7, начальник станції Грековата - ОСОБА_8 /а.с.11,11 зворот/.

Отже, нещасний випадок на виробництві стався з вини відповідача, смерть ОСОБА_5 настала від нещасного випадку у звязку з виробництвом.

На час виникнення правовідносин між сторонами відшкодування моральної (немайнової) шкода було врегульовано статтею 440-1 ЦК Української РСР ( в редакції 1963 року).

З 01 січня 2004 року набрав чинності ЦК України, статтями 1167,1168 якого передбачено відшкодування моральної шкоди завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, або смертю фізичної особи членам родини померлого.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Події, які породили цивільне право ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Необхідною умовою виникнення зобов'язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов'язаний з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК Української РСР виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв'язку зі смертю її чоловіка в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР 1963 року.

Як роз'яснено в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Така правова позиція висвітлена в Постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 61-4983св18.

Отже, смерть чоловіка позивача ОСОБА_9 сталася внаслідок нещасного випадку на виробництві, вина підприємства доведена актом про нещасний випадок, тому відшкодування моральної шкоди слід покласти на ПАТ «Укрзалізниця».

У задоволенні позову до відповідача ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення управління фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області слід відмовити, оскільки моральна шкода відшкодовується винною особою, якою відповідно є ПАТ «Укрзалізниця». Крім того, згідно з Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» , який набрав законної сили з 01.01.2015 року, відшкодування моральної шкоди не є страховою виплатою, а тому відсутні підстави звернення до Фонду з позовом.

Позивач переносить тяжкі моральні страждання, оскільки після смерті чоловіка вона залишилася сама з трьома малолітніми дітьми, сімя та звичайний розклад життя були зруйновані; вона та діти залишилися без піклування та турботи чоловіка та батька, через що вона дотепер переносить тяжкі моральні страждання. Вона змушена була докладати значних зусиль для організації свого життя.

Позивач оцінює моральну шкоду, заподіяну їй в наслідок загибелі чоловіка, у 150000,00 грн., які просить стягнути з кожного з відповідачів без урахування податку з доходів фізичних осіб.

Визначаючи розмір відшкодування, суд, враховує, що позивач втратила чоловіка, внаслідок незабезпечення відповідачем дотримання працівниками підприємства техніки безпеки, а також те, що причиною нещасного випадку є, зокрема, дії позивача, який допустив порушення вимог законодавства та інструкції з охорони праці, перебуваючи під час виконання службових обовязків у стані алкогольного спяніння.

Враховуючи ступінь моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, незворотність втрати, а також з урахуванням конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди, завданої загибеллю чоловіка, слід стягнути 100000,00 грн., що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які позивач пережила та переносить на теперішній час, а в задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити.

Згідно ст. 5 Закону України Про судовий збір позивач звільнена від сплати судового збору.

Відповідно до ст. 142 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.140,140-1 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року), ст.ст. 4,5,13,77,121,141,265, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення управління фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, у звязку зі смертю задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ( ідентифікаціний код юридичної особи 40075815) на користь ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер моральну шкоду, завдану смертю працівника на виробництвіу розмірі 100000 (сто тисяч ) гривень, без утримання податку з доходів фізичних осіб.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ( ідентифікаціний код юридичної особи 40075815) в дохід держави судові витрати в розмірі 704,80 грн. ( сімсот чотири гривні 80 коп.).

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя: Р. Є. Скотар