Номер провадження: 22-ц/785/4159/18
Номер справи місцевого суду: 520/9180/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Вадовська Л. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,

суддів - Ващенко Л.Г., Сєвєрова Є.С.,

при секретарі - Маслову А.Ю.,

за участю сторін, інших учасників справи, представників учасників справи:

позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

переглянувши справу №520/9180/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення авансу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 7 лютого 2018 року у складі судді Кочко В.К., -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_2, звернувшись 4 серпня 2017 року до суду з вищеназваним позовом, вказала, що 10 квітня 2017 року досягла з ОСОБА_5 домовленості щодо купівлі-продажу квартири №79 в будинку №68 «А» по вул. Академіка Корольова в м. Одесі та передала в рахунок авансу грошові кошти, еквівалентні 700,00 доларів США. Посилаючись на не посвідчення нотаріально договору купівлі-продажу квартири, не повернення грошових коштів, переданих в рахунок авансу, позивач ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_5 передані в рахунок авансу грошові кошти в сумі 18900,00 грн. та понесені судові витратив сумі 640,00 грн. (а.с.2).

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 7 серпня 2017 року відкрито провадження у справі (а.с.12).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2017 року справу за підсудністю передано до Овідіопольського районного суду Одеської області (а.с.19).

Ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 листопада 2017 року справу прийнято до провадження (а.с.25).

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 7 лютого 2018 року позов задоволено (а.с.41).

В апеляційній скарзі представник в інтересах ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав неповного зясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає у помилковості визначення переданих грошових коштів як авансу, у необхідності застосування до спірних відносин положень частини 1 статті 571 ЦК України та, з огляду на вину ОСОБА_2 у не укладенні договору, наявності підстав для залишення грошових коштів як завдатку ОСОБА_3

В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Учасниками справи в порядку доведення обставин, на які посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, надано докази, що містять наступні дані.

10 квітня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено у простій письмовій формі угоду про намір укласти правочин в строк до 5 травня 2017 року щодо відчуження нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1/А в м. Одесі за 828900,00 грн., що еквівалентно 30700,00 доларів США. Підтверджуючи намір укласти договір купівлі-продажу в рахунок майбутніх платежів по договору купівлі-продажу продавець передав, а покупець прийняв забезпечувальний платіж в сумі 18900,00 грн., що еквівалентно 700,00 доларів США (а.с.3-4).

За домовленістю між сторонами перенесено строк розрахунків до 27 травня 2017 року (а.с.5).

Нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не відбулося.

4 серпня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про стягнення грошових коштів, переданих в рахунок авансу, в сумі 18900,00 грн.

ОСОБА_3 не повернення грошових коштів не заперечується.

Судом першої інстанції на підставі поданих учасниками справи доказів встановлено, що грошова сума, сплачена ОСОБА_2 ОСОБА_3 в рахунок належних з неї платежів за договором купівлі-продажу, щодо укладення якого між сторонами відбулася 10 квітня 2017 року домовленість, є авансом.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо правового режиму сплаченої грошової суми та, відповідно, не приймає викладені в апеляційній скарзі доводи щодо завдатку та наявності підстав для залишення суми грошових коштів як завдатку у ОСОБА_3

Так, у розумінні положень статті 570 ЦК України завдаток це один з видів забезпечення виконання зобовязання; згідно із визначенням , наведеним у вказаній статті, завдаток це грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Функціями завдатку є: 1)платіжна, яка полягає в тому, що завдаток видається у рахунок належних з боржника за договором платежів; 2)забезпечувальна, яка проявляється в тому, що видача завдатку стимулює боржника до належного виконання основного зобовязання; 3)підтверджувальна, суть якої зводиться до того, що видача завдатку засвідчує факт укладення основного договору.

Аванс як і завдаток, виконує платіжну функцію і може виконувати підтверджувальну функцію, водночас на відміну від завдатку, авансу не притаманна забезпечувальна функція. Вважається, що сума, сплачена боржником в рахунок належних з нього платежів, є авансом, якщо при її сплаті не було встановлено, що вона є завдатком. Для того, щоб грошова сума, сплачена боржником у рахунок належних з нього платежів, кваліфікувалася як завдаток, це має бути прямо обумовлено при її сплаті; якщо ж певна грошова сума сплачена, але не визначено її правового режиму, вважається, що вона є авансом і правові наслідки статті 571 ЦК в цьому випадку не застосовуються.

Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України). Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК (ч.2 ст.509 ЦК України). Виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч.1 ст.546 ЦК України).

Попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором; попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору (ч.1 ст.625 ЦК України).

Договір купівлі-продажу, зокрема, житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ст.657 ЦК України).

Встановлені у справі обставини вказують на те, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири нотаріального не посвідчено, відсутній як такий і нотаріально посвідчений попередній договір, в якому б сторони зобовязались протягом певного строку укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Укладена 10 квітня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у простій письмовій формі угода про намір укласти правочин в строк до 5 травня 2017 року щодо відчуження нерухомого майна за обумовлену сторонами вартість не є ні передбаченим статтею 657 ЦК України нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, ні передбаченим статтею 625 ЦК України попереднім договором. За таких обставин, слід виходити з того, що договір щодо купівлі-продажу нерухомого майна у передбаченій законом формі між сторонами укладено не було, відтак, у сенсі положень пункту 1 частини 2 статті 11, частини 2 статті 509 ЦК України між сторонами не виникли зобовязання, виконання яких відповідно до положень частини 1 статті 546 ЦК України могло бути забезпечено завдатком.

З огляду на викладене, передані ОСОБА_2 та прийняті ОСОБА_3 під час укладення (підписання) 10 квітня 2017 року угоди про намір укласти правочин щодо відчуження нерухомого майна грошові кошти в сумі 18900,00 грн., що еквівалентно 700,00 доларів США, не мають забезпечувальної функції, отже, за правовим режимом сплачена грошова сума є авансом і правові наслідки статті 571 ЦК в цьому випадку не застосовуються.

Порушене право позивача на повернення авансу підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача переданих/отриманих грошових коштів в сумі 18900,00 грн.

Розподіл судових витрат відповідає положенням частини 1 статті 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 7 лютого 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення авансу залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2018 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Л.Г.Ващенко

ОСОБА_6