Справа № 351/1178/15-ц
Номер провадження №2/351/8/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2018 року м. Снятин

Снятинський районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді - Калиновського М.М.

з участю секретаря - Нагірняк В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, посилаючись на те, що в провадженні Снятинського районного суду знаходилась цивільна справа за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до нього та відповідача ОСОБА_2 про визнання незаконним рішення виконкому Джурівської сільської ради, свідоцтва про право власності на житловий будинок, договору купівлі-продажу житлового будинку, визнання права власності на майно.

Ознайомившись із змістом позовної заяви йому стало відомо, що 30.01.2015р. ним та його покійною дружиною ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1., було укладено із їхнім сином ОСОБА_2 - відповідачем по справі договір купівлі-продажу житлового будинку та договір купівлі - продажу земельної ділянки, які посвідчені приватним нотаріусом Снятинського районного нотаріального округу ОСОБА_8.

Вважає дані договори недійсними, оскільки вони були вчинені під впливом помилки.

Зокрема, укладаючи вищезазначені договори , він та його покійна дружина вважали, що укладають договір довічного утримання, оскільки на момент їх укладення потребували сторонньої допомоги, а їхній син - відповідач по справі обіцяв доглядати за ними.

Недійсність даних правочинів полягає і в тому, що згідно умов даних договорів вказано, що вони з дружиною отримали від відповідача гроші в розмірі 85 846 грн. за будинок та 43 125 грн. - за земельну ділянку, однак жодних коштів їм сплачено не було, і вони не могли вимагати їх сплати, так як вважали, що укладають договір довічного утримання.

Крім того, недійсність правочинів полягає в тому, що предметом договорів не могли бути: увесь житловий будинок та земельна ділянка в цілому, так як спірне будинковолодіння належало йому, його покійній дружині ОСОБА_7, а також його синові ОСОБА_3 та членам його сім'ї: дружині ОСОБА_4 та дітям ОСОБА_5, ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності членів колгоспного двору по 1/6 частині, оскільки дані особи постійно, навіть після виписки з господарства продовжували своєю працею та коштами утримувати майно колгоспного двору. Зокрема, його син ОСОБА_9 та його дружина ОСОБА_4 за власні кошти побудували літню кухню, у 80-х роках побудували стодолу та перекрили сарай, відремонтували огорожу. Всі ці роки його син ОСОБА_3 разом із своєю сім'єю обробляли разом з ними город, утримували худобу та птицю.

Помилка під час підписання оспорюваних договорів сталася по причині того, що він та його покійна дружина ОСОБА_7 у зв'язку з похилим віком фізично не могли прочитати зміст підписаних договорів, так як у них обох були проблеми із зором - катаракта, а також не могли чути те, що прочитав їм нотаріус, оскільки мали слабий слух.

Просить визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу житлового будинку від 30.01.2015р., а також визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 30.01.2015р..

Позивач та його представники у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав викладених у позові. Договори купівлі-продажу позивач підписував сам, однак зміст договорів не читав, і їх підписання відбувалося пізно ввечері. Вони з дружиною мали намір укладати договір довічного утримання. Кошти при укладенні договорів ні йому, ні дружині не були передані. Просять позов задоволити.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала та пояснила, що починаючи з 2005р. відповідач по справі зробив євроремонт даного спірного житлового будинку, літньої кухні та обладнав ванну кімнату. Відповідач обмеблював кімнати, купив спальний набір, м'яку частину, кутовий набір, побутову техніку: газову плиту, пральну машину, холодильник, що встановлено рішенням Снятинського районного суду від 15.06.2017р.. Відповідач завіз 3,5 куб м. дощок, 25 листів бляхи для огорожі та циркулярний та свердлильний станки. У 2010р. батьки одержали дублікат свідоцтв про право власності на даний будинок, у 2012р. почали приватизацію земельної ділянки, а у січні 2014р. у нотаріальній конторі оформили договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки. Відповідач оплатив батькам вартість цього майна, щоб витрачати його на власні потреби. Після цього відповідач поселився в даний житловий будинок і здійснював догляд за хворою матір'ю, яку влаштував в івано-Франківську обласну лікарню, доглядав її, хоронив її, за власні кошти виготовив надгробний пам'ятник. Відповідач виїхав в Росію для того щоб перевезти сім'ю, однак у його відсутності його брат ОСОБА_3 переконав батька скасувати договір купівлі-продажу будинку, вивезли з будинку все придбане ним майно. Зазначила, що жодних доказів у своїй позовній заяві позивач не навів, просить в позові відмовити, про що подала до суду відзив.

Дослідивши письмові матеріали, встановивши фактичні обставини справи, застосовуючи загальні засади цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об'єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, утверджуючи та забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принцип неупередженості, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Із показів свідка ОСОБА_10, який являється сусідом позивача ОСОБА_1, даних ним у судовому засіданні вбачається, що близько 2-х років тому він чув, що у господарстві позивача був конфлікт, який виник між позивачем та його сином ОСОБА_2. останній виганяв ОСОБА_1 з подвір'я, де той проживає. Вказав, що догляд за перестарілим батьком ОСОБА_1 та його покійною дружиною здійснював старший син ОСОБА_3.

Із показів свідка ОСОБА_11, яка являється сусідкою позивача ОСОБА_1, даних нею у судовому засіданні вбачається, що позивач ОСОБА_1 проживає у господарстві сам, йому допомагає та доглядає за ним старший син ОСОБА_3. Менший син ОСОБА_2 -відповідач по справі не здійснює догляд за перестарілим батьком. Відповідач приїжджав до батька близько двох років тому.

Із показів свідка ОСОБА_12, яка являється далекою сусідкою позивача ОСОБА_1, даних нею у судовому засіданні вбачається, що їй відомо, що між сторонами по справі існували спори щодо повернення відповідача додому.

Із показів свідка ОСОБА_13, яка являється сестрою невістки позивача ОСОБА_1, даних нею у судовому засіданні вбачається, що вона неодноразово приходила до позивача, який їй сказав, що відповідач ОСОБА_2 шляхом обману змусив його підписати договір купівлі-продажу. Відповідач допомоги позивачу не надає.

Із показів свідка ОСОБА_14, яка працювала головою Джурівської сільської ради близько п'яти скликань підряд, даних нею у судовому засіданні вбачається, що у 2010р. до виконкому сільської ради звернулось подружжя ОСОБА_2: позивач ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_7 про виготовлення дубліката правовстановлюючих документів на будинковолодіння по вул. Івасюка. Рішенням виконавчого комітету заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_7 задоволено. Покійна ОСОБА_7 казала їй, що оформили з чоловіком право власності на спірний житловий будинок на сина - відповідача ОСОБА_2. Раніше в його користь був складений заповіт.

Із показів свідка ОСОБА_15, яка являється сусідкою позивача ОСОБА_1, даних нею у судовому засіданні вбачається, що відповідач ОСОБА_2 періодично приїжджав у господарство, де проживає позивач ОСОБА_1. Їй відомо, що відповідач купив житловий будинок у батька- позивача з дозволу матері ОСОБА_7, проводив у будинку ремонти. Покійна дружина позивача говорила їй, що підписувала договір у нотаріуса.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод /1950р./ ратифікованою Законом від 17 липня 1997р.№475/97ВР, зокрема, ст.1 Першого протоколу до неї /1952р./ передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майно, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користування майно відповідно до загальних інтересів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують інтереси інших осіб та інтересів суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У відповідності до положень частини 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 30.01.2014 року між ОСОБА_1, ОСОБА_7 з однієї сторони та ОСОБА_2 з другої сторони було укладено договори купівлі-продажу житлового будинку, що по АДРЕСА_1 та земельної ділянки, що по АДРЕСА_1, які посвідчені приватним нотаріусом Снятинського районного нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстровано в реєстрі за № 164 та № 165.

Відповідно до вказаних договорів купівлі-продажу, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 передали у власність ОСОБА_2, а ОСОБА_2 прийняв у власність житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Згідно заповітів, посвідчених 16.10.2007р. секретарем Джурівської сільської ради, спадкоємцем всього належного на праві власності ОСОБА_7 та ОСОБА_1 майна є їхній син ОСОБА_2- відповідач по справі.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Із індивідуальної програми реабілітації інваліда № 1396 Івано-Франківської МСЕК від 01.07.2013р., виписки із медичної карти амбулаторного хворого Снятинської ЦРЛ № 34215 вбачається, що у ОСОБА_1 клініко-функціональний діагноз: вікова дегенерація сітківки обох очей; супутні захворювання: артифалія правого ока, катаракта правого ока; обмеження життєдіяльності: по потребує стороннього догляду.

Із виписки із медичної карти амбулаторного хворого Снятинської ЦРЛ № 662 вбачається, що у ОСОБА_7 повний діагноз: вікова катаракта обох очей.

Відповідно до висновку Снятинського відділення поліції Косівського ВП ГУ НП в Івано-Франківській області по письмовій заяві відповідача ОСОБА_2 від 14.06.2016р. рекомендовано ОСОБА_2 для захисту своїх прав та законних інтересів з приводу відсутності в спірному житловому будинку речей домашнього вжитку, а саме: спального гарнітуру, м'якого кутка, килимів, холодильника, морозильної камери, супутникової антени, газової плити, пральної машини, циркулярки, свердлильного станка, трьох кубів дошки, листів бляхи та листів шиферної плити, які найвірогідніше частину забрав його рідний брат ОСОБА_3, а частину речей продав батько ОСОБА_1 ,- звернутися до Снятинського районного суду.

Частиною 1 статті 215 ЦК України визначені підстави недійсності правочину, в тому числі недодержання однією із сторін в момент укладення правочину вимог частини 3 статті 203 цього Кодексу, тобто невідповідність волевиявлення учасника його внутрішній волі.

Згідно частин першої - третьої, п'ятої та шостої ст. 203 ЦК України, для чинності правочину останній повинен відповідати таким загальним вимогам: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Окрім того, згідно ч.1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (ч.2 ст. 937, ч.3 ст. 949 ЦК України).

Надані в якості доказів, покази свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 суд оцінює критично, оскільки вони спростовуються встановленими обставинами справи та письмовими доказами.

Саме по собі посилання позивача на те, що він нібито укладаючи спірні договора купівлі-продажу житлового будинку та купівлі-продажу земельної ділянки, не міг добре бачити та чути зміст спірних договорів купівлі-продажу через його поганий зір та поганий слух не може бути свідченням того, що він не розумів природу правочину, своїх прав та обов'язків.

Щодо посилань позивача на неотримання коштів за житловий будинок та земельну ділянку, суд вважає їх недоведеними та безпідставними. Зокрема, відповідно до п.3 Договору купівлі-продажу житлового будинку, ціна житлового будинку складає 85846 грн., ця сума повністю сплачена покупцем - відповідачем ОСОБА_2 готівкою і отримана продавцями особисто до підписання цього договору. На час підписання цього договору сторони не мають одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунків. Також, відповідно до п.3, п.4 договору купівлі -продажу земельної ділянки продаж вчинено за погоджену сторонами суму - 43125 грн., така вартість земельної ділянки визначена сторонами за взаємним погодженням, за відсутності примусу; ця сума повністю сплачена покупцем готівкою і отримана продавцями особисто до підписання цього договору. Сторони не мають жодних претензій щодо проведення розрахунків.

Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними та скасування договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції з дня його проголошення. У разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: підпис

Суддя Снятинського районного суду Калиновський М.М.