Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач -Карташов О.Ю.
Справа № 409/410/17
Провадження № 22ц/782/585/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2018 року місто Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів Судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Яресько А.В., Гаврилюк В.К.

за участю секретаря судового засідання Данько Л.С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу

ОСОБА_2

на рішення

Білокуракинського районного суду Луганської області від 22 травня 2018 року, ухваленого у складі судді Третяка О.Г. в залі судових засідань Білокуракинського районного суду Луганської області у смт. Білокуракине

у справі за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Зазначав, що 19.12.2013 року відповідач за договором позики одержала від нього грошову суму у розмірі еквівалентному 4879,26 доларів США і зобовязалася повернути борг до 19.12.2014 року.

З метою забезпечення виконання боржником своїх зобовязань, 06.11.2013 року ними було укладено змішаний договір іпотеки, згідно до якого ОСОБА_2 прийняв в іпотеку від ОСОБА_3 житловий будинок, що знаходиться за адресою: пров. Вересневий буд. 2, смт. Успенка Лутугинського району Луганської області.

Посилаючись на те, що відповідачка свої зобовязання порушила, позивач просив суд стягнути з неї частину боргу у розмірі 50000 гривень та в рахунок погашення частини заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки житловий будинок, що знаходиться за адресою: пр. Вересневий 2, смт. Успенка Лутугинського району Луганської області.

Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 22 травня 2018 року позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором іпотеки від 19.12.2013 року у розмірі 50000 (пятдесят тисяч) гривень 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 661 (шістсот шістдесят одна) гривня 25 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, в оскарженій частині, мотивовано тим, що суд прийшов до висновку про відсутність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки будинок, що належить відповідачу в період дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про зміну рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 22 травня 2018 року, скасуванню рішення в частині відмови у задоволені позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки з підстав неправильного застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалення рішення в цій частині про задоволення цих позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неправильно застосовано норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». На думку апелянта, суд не врахував того, що мораторій на звернення стягнення на предмет іпотеки не зупиняє дію решти нормативних актів, рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії мораторію не підлягають виконанню.

Відзив на апеляційну скаргу подано не було.

У судовому засіданні, позивач ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином

Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, апеляційний суд, заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Апеляційним судом встановлено, що згідно Договору іпотеки (змішаний) від 06.11.2013 року, посвідченому приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованому в реєстрі за № 1884, ОСОБА_2 надав ОСОБА_3 у борг грошову суму у розмірі еквівалентному 4879,26 доларів США, остання зобовязалася повернути борг до 19.12.2014 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань, ОСОБА_2 прийняв в іпотеку від ОСОБА_3 житловий будинок, що знаходиться за адресою: пров. Вересневий буд. 2, смт. Успенка Лутугинського району Луганської області п. 1.1. Договору іпотеки.

Згідно п. 1.2. договору сторони визначили заставну вартість предмету іпотеки у сумі 65000 грн.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним з видів порушення зобов'язання є невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Частиною 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Пунктом 4.4 договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду.

За статтею 38 Закону України «Про іпотеку», дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

При цьому, виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо, наприклад, така вартість майна змінилася.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши порушення боржником умов договору позики, який забезпечено іпотекою, що призвело до утворення суми боргу, яка згідно положень іпотечного договору від 06.11.2013 року та вимог Закону України «Про іпотеку» підлягає погашенню за рахунок предмета іпотеки, апеляційний суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог ОСОБА_2 шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, який визначено судами зі встановленням початкової ціни предмета іпотеки для реалізації іпотечного майна на рівні, не нижчому за звичайні ціни на нерухоме майно, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на час реалізації майна.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», відповідно до ст. 9 якого протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам - суб'єктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці, зупиняється дія ст. 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), ст. 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), ст. 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об'єкти), ст. ст. 41, 43-47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України «Про іпотеку».

Так, суд виходив із того, що відповідно до преамбули Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» цей Закон визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

01 лютого 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в контексті справи № 340/173/13-ц, провадження № 61-1198св17 (ЄДРСРУ № 72044089) досліджував питання щодо дії мораторію на звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті від 03 червня 2014 року № 1304-VII.

Підпунктом 1 пункту першого Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII, який набрав чинності 07 червня 2014 року, визначено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: 1) таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або 2) є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; 3) загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Відтак установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню.

Саме такі висновки щодо тлумачення та застосування зазначеного вище Закону викладені у постановах Верховного Суду України у справах № 6-46цс15 від 15 квітня 2015 року, № 6-57цс15від 27 травня 2015 року, № 6-492цс15 від 16 вересня 2015 року, № 6-969цс16 від 06 липня 2016 року.

Відтак, виходячи із вищевикладеного, помилковим є висновок суду про відмову в задоволенні позову на підставі Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», адже вказаний закон носить тимчасовий характер та не може бути підставою для обмеження права позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення частини боргу в сумі 50000 грн. в апеляційному порядку не оскаржувалось.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, а відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 22 травня 2018 року змінити, скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити, звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 6 листопада 2013 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченим приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу ОСОБА_4, реєстровий № 1883, - житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташований за адресою: Луганська область, Лутугинський район, смт. Успенка, провулок Вересневий, будинок № 2. В іншій частині рішення залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою суду першої інстанції від 14.04.2017 року, ОСОБА_2 відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 22 травня 2018 року позов задоволено частково та з відповідача стягнуто судовий збір у розмірі 661,25 коп.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2, у задоволені яких відмовлено судом першої інстанції, підлягають задоволенню, то судові витрати відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України підлягають збільшенню з 661 грн. 25 коп. до 1000 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 25.06.2018 року ОСОБА_2, за подання апеляційної скарги, відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Тому, з ОСОБА_3 на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1500 грн.

Враховуючи те, що головуючий колегії суддів суддя Карташов О.Ю. перебував у відпустці з 24 вересня по 25 вересня 2018 року (наказ від 21.09.2018 року № 413), повний текст постанови складено 26.09.2018 року.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384, 390 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 22 травня 2018 року змінити, скасувавши в частині відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за договором позики від 19 грудня 2013 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в розмірі 4879,26 доларів США, звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 6 листопада 2013 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченим приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу ОСОБА_4, реєстровий № 1883, - житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташований за адресою: Луганська область, Лутугинський район, смт. Успенка, провулок Вересневий, будинок № 2.

Реалізувати предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною, що встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку».

Збільшити розмір суми судових витрат, стягнутих з ОСОБА_3 з 661 грн. 25 коп. до 1000 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави, суму судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1500 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 26.09.2018 року.

Головуючий

Судді: