Справа № 495/4057/17
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

12 червня 2018 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого одноособово - судді Прийомової О.Ю.,

за участю секретаря Асланової Ф.А.,

за участю учасників справи:

від позивача представник позивача на підставі довіреності ОСОБА_1,

від відповідача представники відповідача - ОСОБА_2, ОСОБА_3 на підставі ордеру, витягу з договору,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у м. Білгород Дністровському Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна, відповідно до вимог ст. ст. 57, 60, 69, 70, 71, 73 СК України, ст.ст. 15, 16, 319, 321,3 25 ЦК України, ст. 3, 15, 188-122, 137, 151, 152 ЦПК України, та уточнивши свої позовні вимоги 11.07.2017 року остаточно просить суд: визнати нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру №82, що знаходиться за адресою: вул. Горького, будинок 5, смт. Сергіївка, м. Білгород - Дністровський, Одеська область, загальною площею 52,56 кв.м., спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5; визнати за ОСОБА_4 (реєстраційний номер НОМЕР_1) право власності на нерухоме майно: 1/2 частину двокімнатної квартири №82, що знаходиться за адресою: вул. Горького, будинок,5, смт. Сергіївка, м. Білгород-Дністровький, Одеська область, загальною площею 52,56 кв.м.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 1998 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який 13.05.2010 року був розірваний відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області .

За час перебування у шлюбі з відповідачем, в 2007 році сторони придбали двокімнатну квартиру № 82 за адресою: вул. Горького, буд. 5, смт. Сергіївка, м. Білгород-Дністровський, Одеської області, загальною площею 52,56 кв.м.

Після розірвання шлюбу спільно нажите майно не було поділено, проте сторони продовжували вести його спільне користування.

В березні 2017 року він не зміг потрапити до вказаної квартири у зв`язку із зміною замків у вхідних дверях.

Після звернення до ОСОБА_5 з вимогою надати доступ до квартири, був повідомлений про те, що квартира продається та він не має жодних прав на неї, у зв'язку з чим він і вимушений звернутися з позовом до суду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги позивача підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, наведених в позові.

Представники відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували в повному обсязі, наголошували на їх безпідставність, а також просили відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском позовної давності.

Вислухавши представника позивача, представників відповідача, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що з 12.11.1999 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією актового запису про одруження № 41.

13.05.2010 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-ЖД № 130929 та копією актового запису про розірвання шлюбу № 77.

В період перебування позивача та відповідача у шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.06.2007 року, ОСОБА_5 купила двокімнатну квартиру під № 82, що знаходиться в смт. Сергіївка, м. Білгород-Дністровського по вул. Горького у будинку під № 5, та складається в цілому з: 1- коридору, 2-кухня, 3-житлова, 4 туалет, 5 ванна, 6- житлова, 7 лоджія, житлвоою площею 29,56 кв.м., загальною площею 52,56 кв.м.

Відповідач зареєструвала своє право власності у встановленому законом порядку та виготовила технічний паспорт на квартиру № 82 в житловому будинку № 5 по вул. Горького, в смт. Сергіївка м. Білгород-Дністровського Одеської області.

Позивач у своєму позові стверджує, що вказане майно було придбано під час перебування із позивачем у шлюбі, за спільні кошти подружжя, оскільки позивач в той час працював на посаді заступника директора ПП «Водінвестмагісталь», а тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Оскільки в березні 2017 року, він не зміг потрапити до квартири, у зв`язку із зміною замків у вхідних дверях, вважає, що його майнові права були порушені, що і стало підставою для звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч .9 ст. 7 СК України, сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами СК на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За ч.1 ст.61 СК України, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Як роз'яснено в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя , спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Згідно зі ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Отже, вказана стаття встановлює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя щодо майна, набутого за час шлюбу.

Крім того, для визнання речей, набутих під час шлюбу, об'єктами спільної сумісної власності подружжя не має значення, на ім'я кого з них оформлено це майно.

У відповідності п 22 та 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. N11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об'єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов'язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представники відповідача надали до суду відзив на позовну заяву від 05.04.2018 року, у якому вказали, що квартира АДРЕСА_1 була придбана особисто відповідачкою на підставі договору купівлі-продажу від 18.06.2007 року, укладеного між нею та ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Для її придбання відповідачка особисто уклала з банком кредитний договір № МL-502/071/2008 від 23.05.2008 року та іпотечний договір № РМL-502/071/2008 від 23.03.2008 року, предметом якого була вищевказана квартира, на суму 28500 доларів США строком до 23.05.2023 року, та самостійно виплачувала боргові зобовязання, як під час шлюбу та і після його розірвання.

Крім того, зазначили, що позивач і відповідач починаючи з 2009 року вже не проживали як чоловік і дружина, перестали вести спільне господарство, фактичні шлюбні відносини припинились. Наприкінці 2009 року відповідачка переїхала жити в м.Уфу, р.Башкортостан, Російської Федерації, де почала спільно проживати з гр. РФ Сокуровим ОСОБА_8, від якого 30.08.2010 народила дочку ОСОБА_9, що підтверджує свідоцтвом про народження № 502694 від 18.09.2010 року.

Також, зазначають, що відповідно до довідок Сергіївської селищної ради м. Білгород-Дністровський № 68 та № 69 від 07.02.2018 року у квартирі № 82, яка є предметом спору відповідач ніколи не проживав і не був зареєстрований. У вказаній квартирі проживала відповідачка та її матір ОСОБА_10 Отже, позивач не надав жодного доказу, який би підтвердив той факт, що квартира придбана за спільні кошти та для спільної мети проживання однією сімєю з відповідачкою.

Одночасно з вказаними ствердженнями, представники відповідача наголошували на пропуску строку позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом та просили у звязку з цим відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до частини другої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно зі статтею 256 ЦК України, позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу.

Вказана норма також закріплена у статті 257 ЦК України, де загальна позовна давність встановлена у три роки.

Згідно частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно частиною п'ятою статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Відповідно до абз. 3 п. 15 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Позивач у своєму позові зазначає, що дізнався про порушення свого майнового права лише в березні 2017 року, проте всупереч вимог ст. 81 ЦПК України ним не надано суду жодного належного та допустимого доказу, з якого можливо було б об`єктивно встановити, що дійсно строк перебігу позовної давності почався саме з 2017 року.

Із досліджених судом доказів встановлено, що позивач не був зареєстрований у спірній квартирі, не проживав у ній за домовленістю подружжя, сторонами не заперечується той факт, що фактичні подружні відносини вони припинили ще у 2009 році, тобто вже після розірвання шлюбу 13.05.2010 року позивачу достовірно було відомо про неможливість продовження шлюбних відносин, а тому саме з цього часу слід застосовувати перебіг строку позовної давності, оскільки саме з цього часу він дізнався про порушення свого права.

Оскільки позивачем не надано суду жодного доказу в обґрунтування того, що він не міг довідатись про порушення свого права також як і того, що саме з березня 2017 року відповідачем чинились перешкоди у користуванні позивачем спірною квартирою, суд приходить до висновку, що строк позовної давності для звернення до суду з позовною заявою про поділ майна позивачем станом на 30.05.2017 року пропущений.

Клопотання про поновлення строку від позивача не надходило.

Таким чином, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 257, 261, 266, 267 ЦК України, ст. ст. 60, 69, 70-73 СК України, ст. ст. 12, 13, 76, 80, 81, 83, 133, 141, 263, 264, 265, 268 ЦПК України , суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя: