Справа № 161/6403/18 Головуючий у 1 інстанції: Гринь О.М.
Провадження № 22-ц/773/924/18 Категорія: 81 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2018 року місто ОСОБА_1

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Русинчука М.М.,

суддів Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

з участю: секретаря Губарик К.А.,

боржника ОСОБА_2,

державного виконавця Шпірука В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 на рішення старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_3,

за апеляційною скаргою державного виконавця на ухвалу Луцького міськрайонного суду від 13 червня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеною скаргою, посилаючись на те, що на виконанні у Другому відділі державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Волинській області (далі Другий ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області) перебувало виконавче провадження № 53668687, відкрите на підставі рішення Луцького міськрайонного суду за виконавчим листом № 2-2310/2010 від 23 грудня 2010 року про стягнення з нього на користь Публічного акціонерного товариства (далі ПАТ) «ОТП Банк» заборгованості за кредитними договорами.

Вказував на те, що 23 квітня 2018 року він отримав відповідь на свою заяву з якої слідує, що 23 лютого 2018 року виконавче провадження № 53668687 завершено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі заяви стягувача у звязку з повним фактичним виконанням рішення. Крім того, 23 лютого 2018 року винесено постанову про стягнення витрат виконавчого провадження в розмірі 2 450 грн та винесено постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 104 813,03 грн, які виділено в окремі виконавчі провадження, відповідно до яких відкрито виконавче провадження № 55888433 та № 55888454. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 06 березня 2018 року скасовано заочне рішення Луцького міськрайонного суду № 2-2310/2010 від 23 грудня 2010 року.

У своїх уточнених вимогах ОСОБА_2 зазначав, що погашення заборгованості за його кредитними зобовязаннями перед ПАТ «ОТП Банк» відбулося поза межами виконавчого провадження, адже кошти сплачені ним не на виконання рішення суду, а на підставі додаткової угоди до кредитного договору. Аналізуючи норми Закону України «Про виконавче провадження» та вимоги Інструкції з організації примусового виконання рішень перерахування коштів з рахунків органів державної виконавчої служби чи приватного виконавця, вважає, що державний виконавець не пересвідчився в наявності відповідних підстав та закінчив виконавче провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Зазначав також, що вважає незаконними та такими, що підлягають скасуванню постанови державного виконавця від 23 лютого 2018 року про стягнення з нього витрат виконавчого провадження та виконавчого збору, оскільки вони винесені з порушенням встановленої Законом України «Про виконавче провадження» процедури та послідовності проведення виконавчих дій. Виходячи з аналізу вимог Закону України «Про виконавче провадження», стягнення виконавчого збору за невиконання боржником рішення суду, розмір виконавчого збору безпосередньо залежить від фактично стягнутої із боржника суми. Доказів стягнення з нього суми боргу в розмірі 1 048 130,35 грн в порядку виконання рішення суду в матеріалах виконавчого провадження немає, що на його думку, свідчить про протиправність дій державного виконавця при винесенні постанови про стягнення виконавчого збору від 23 лютого 2017 року, про неправомірність самої постанови та необхідність її скасування.

Оскільки ухвалою Луцького міськрайонного суду від 06 березня 2018 року заочне рішення про стягнення з нього 1 046 430,35 грн кредитної заборгованості на користь ПАТ «ОТП Банк» скасовано, вважає, що державний виконавець зобовязаний закінчити виконавче провадження за п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Ураховуючи наведене, боржник ОСОБА_2 просив суд: визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Другого ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області ОСОБА_3 від 23 лютого 2018 року у виконавчому провадженні № 53668687 про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження»; визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Другого ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області ОСОБА_3 від 23 лютого 2018 року у виконавчому провадженні № 53668687 про стягнення виконавчого збору; визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Другого ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області ОСОБА_3 від 23 лютого 2018 року у виконавчому провадженні № 53668687 про стягнення витрат виконавчого провадження; зобовязати старшого державного виконавця Другого ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області ОСОБА_3 закрите виконавче провадження № 53668687 на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 13 червня 2018 року скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Постановлено визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Другого ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області ОСОБА_3 від 23 лютого 2018 року № 53668687 про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Другого ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області ОСОБА_3 від 23 лютого 2018 року у виконавчому провадженні № 53668687 про стягнення виконавчого збору.

Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Другого ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області ОСОБА_3 від 23 лютого 2018 року у виконавчому провадженні № 53668687 про стягнення витрат виконавчого провадження.

В задоволенні решти вимог скарги відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі державний виконавець Другого ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області ОСОБА_3 просив скасувати оскаржувану ухвалу суду та постановити нову, якою в задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовити з підстав неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи, а також через порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення, а ухвала місцевого суду - скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні скарги, виходячи з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 20 травня 2010 року в цивільній справі за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, вимоги позивача задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» 1 046 430,35 грн заборгованості за кредитними договорами, 1700 грн витрат по сплаті судового збору та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

З метою примусового виконання вказаного рішення, судом видано виконавчий лист, який було предявлено до Другого ВДВС Луцького МУЮ у Волинській області. На підставі виконавчого листа відкрите виконавче провадження № 53668687.

23 лютого 2018 року за заявою представника стягувача ПАТ «ОТП Банк» виконавче провадження завершено за п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у звязку з фактичним виконанням рішення.

Постановою старшого державного виконавця Другого ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області ОСОБА_3 від 23 лютого 2018 року з ОСОБА_2 вирішено стягнути виконавчий збір у розмірі 104 813,03 грн (а.с.11).

Постановою цього ж державного виконавця від 23 лютого 2018 року з ОСОБА_2 стягнуто витрати виконавчого провадження в розмірі 2 450 грн (а.с.10).

Постановами старшого державного виконавця Другого ВДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області ОСОБА_3 від 27 лютого 2018 року відкрито виконавчі провадження щодо виконання вказаних вище постанов державного виконавця про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 104 813,03 грн та витрат виконавчого провадження в розмірі 2 450 грн (а.с.8-9).

21 лютого 2018 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено угоду про врегулювання боргу № 1 до кредитного договору № СМ-SMEA00/069/2007 від 06 грудня 2007 року, на виконання якої ОСОБА_2 сплатив кошти на рахунок ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» 140 000 грн та 52 000 грн.

З пояснень представника стягувача судом встановлено, що саме дана обставина слугувала підставою для подання заяви державному виконавцю про закінчення виконавчого провадження.

Судом також встановлено, що державним виконавцем в межах виконавчого провадження № 53668687 сума боргу, визначена в заочному рішенні Луцького міськрайонного суду від 23 грудня 2010 року, з боржника стягнута не була, а була частково сплачена боржником самостійно на рахунок ТзОВ «ОТП Факторинг», що підтверджується доданими ним копіями платіжних доручень, а відтак враховуючи приписи ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» суд вважав, що у державного виконавця не було підстав для стягнення виконавчого збору, оскільки виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих грошових коштів.

Оскільки, як вважав суд першої інстанції, докази стягнення з ОСОБА_2 суми боргу в розмірі 1 048 130,35 грн в порядку виконання рішення суду в матеріалах виконавчого провадження відсутні, стягнення виконавчого збору в розмірі 104 813,03 грн, що становить 10 % від вказаної суми боргу, яка підлягає стягненню, але фактично стягнута не була, суперечить вимогам ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» в частині порядку нарахування і стягнення виконавчого збору, а відтак свідчить про неправомірність дій державного виконавця при винесенні постанови про стягнення виконавчого збору від 23 лютого 2017 року та про неправомірність самої постанови. Крім того, суд прийшов до висновку, що оскільки підстав для закінчення виконавчого провадження за п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у субєкта оскарження не було, стягнення з боржника витрат виконавчого провадження також є незаконним.

Однак, до таких висновків місцевий суд прийшов з порушенням норм матеріального права та без повного зясування обставин, що мають значення для справи.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до ч. 4 ст. 19 Закону сторони зобов'язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов'язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

З наведеної норми права випливає, що боржник в ході виконавчого провадження може самостійно, а не безпосередньо через державного виконавця, здійснювати відповідні дії (сплачувати кошти, передавати майно тощо) на виконання рішення суду.

Статтею 27 Закону передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

У відповідності до ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев'ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 1 ст. 42 Закону визначено, що кошти виконавчого провадження складаються з:

1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

2) авансового внеску стягувача;

3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Частиною 4 цієї статті передбачено, що на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Суд у своїх висновках зазначав, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника грошових коштів, є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум, а виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум.

Проте, суд не врахував тієї обставини, що державним виконавцем виконавче провадження було закінчено саме у звязку із фактичним виконанням боржником в повному обсязі рішення суду на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону відповідно до буквального змісту поданої стягувачем на виконання обовязку, встановленого ч. 4 ст. 19 Закону, заяви від 22 лютого 2018 року. Ця заява долучена до матеріалів справи і досліджена судом під час апеляційного розгляду зазначеної справи. А оскільки виконавчий збір не стягувався, державний виконавець у відповідності до положень ч. 3 ст. 40 вказаного Закону не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) правомірно виніс постанову 23 лютого 2018 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 104 813,03 грн, яку виконував в порядку, встановленому цим Законом. Державний виконавець, отримавши від стягувача в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 19 Закону, заяву про самостійне фактичне виконання боржником згаданого рішення суду в повному обсязі згідно з виконавчим документом (так зазначено в цій заяві), мав повне право закінчити виконавче провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону, і винести постанови про стягнення виконавчого збору і витрат виконавчого провадження. При цьому Закон не зобовязує державного виконавця перевіряти зазначену заяву стягувача щодо розміру одержаних останнім коштів.

Крім того, колегією суддів під час апеляційного розгляду даної справи були досліджені копії матеріалів виконавчого провадження, надані державним виконавцем, з яких вбачається, що ним на виконання згаданого виконавчого документа було здійснено ряд виконавчих дій, а саме: проводився опис та арешт майна, належного боржнику ОСОБА_2, згідно постанови від 23 травня 2017 року; проводилася оцінка цього майна, на проведення якої були здійснені відповідні витрати, а також здійснювалися дії щодо реалізації цього майна на електронних торгах згідно заявки на реалізацію рухомого майна.

Наведене свідчить, що державним виконавцем в межах даного виконавчого провадження здійснювалися виконавчі дії з примусового виконання рішення суду, у звязку з чим такі витрати є витратами виконавчого провадження, які підлягають стягненню з боржника, а тому постанова державного виконавця від 23 лютого 2018 року про стягнення цих витрат в розмірі 2 450 грн з боржника ОСОБА_2 є правомірною та винесена з додержанням положень Закону України «Про виконавче провадження».

На зазначені обставини суд першої інстанції уваги не звернув, у звязку з чим прийшов до помилкового висновку про визнання протиправними та скасування постанов державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, про стягнення з боржника виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Підстав для закінчення згаданого виконавчого провадження за п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону у державного виконавця на час прийняття ним оскаржуваних постанов не було, оскільки вищезазначене заочне рішення суду від 20 травня 2010 року скасоване ухвалою суду від 06 березня 2018 року, тобто після винесення цих постанов, що не може впливати на їх законність на час їх прийняття.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана в даній справі ухвала про часткове задоволення скарги ОСОБА_2 постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права, а викладені у ній висновки не відповідають обставинам справи, тому вона підлягає скасуванню з ухваленням нової ухвали про відмову в задоволенні скарги.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду від 13 червня 2018 року в даній справі скасувати і постановити нову ухвалу.

В задоволенні скарги ОСОБА_2 на рішення старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_3 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді