АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 531/1270/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1757/18Головуючий у 1-й інстанції Лизенко І. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

за участю секретаря Рибак О.О.

позивачки ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 05 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_6, про стягнення коштів шляхом накладення стягнення на нерухоме майно.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2015 р. ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_4, у якому просила суд стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 10000 доларів США та понесені судові витрати.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_2 послалась на те, що 30.12.2012 р. між нею та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу частини обєкту незавершеного будівництва, посвідчений приватним нотаріусом Карлівського районного нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований за №2347.

За умовами договору сторони зобовязалися у майбутньому після введення в експлуатацію обєкту незавершеного будівництва строком на 24 місяці, укласти договір купівлі-продажу1/2 частини обєкту незавершеного будівництва (основний договір) у нотаріальній формі на умовах, визначених попереднім договором.

Обєктом незавершеного будівництва є 1/2 частина (підвал та 1-й поверх) будівлі, розташованої на земельній ділянці за кадастровим номером 500020426 по вул. Першотравневій, 1А, в м. Карлівка Полтавської області.

На виконання п.3 попереднього договору вона передала відповідачеві під час підписання договору гроші у сумі 81500 грн., що еквівалентно 10000 доларів США. На виконання п.8 попереднього договору передала відповідачеві ще 10000 доларів США.

30.04.2015 р. сплинуло 24 місяці після введення будівлі в експлуатацію. За 10 днів між сторонами договір купівлі-продажу не укладено, жодна із сторін не направила іншій пропозицію щодо його укладення. Отже, зобовязання за попереднім договором припинилися.

08.06.2015 р. нею направлено на адресу відповідача рекомендований лист з проханням повернути їй 10000 доларів США, які отримано відповідачем від неї в рахунок належних платежів згідно п.8 попереднього договору. 25.06.2015 відповідач отримав лист, але гроші не повернув та відповіді не надав.

Вважає, що сплачена нею сума за п.8 попереднього договору є авансом, тому, посилаючись на ст. 570 ЦК України, просила суд стягнути вказані кошти з відповідача на її користь.

У звязку з залученням судом до участі у справі правонаступника після померлого відповідача, 28.07.2016 р. ОСОБА_2 заявлено уточнені позовні вимоги до правонаступника відповідача як спадкоємця ОСОБА_4, які змінено заявою від 10.01.2018 р.

Позивачка просила суд стягнути зі спадкоємця на її користь 10000 доларів США та понесені нею судові витрати шляхом накладення стягнення на нерухоме майно будівлю, що розташована на земельній ділянці за кадастровим номером 500020426 за адресою: Полтавська область, м. Карлівка, вул.Успенська (стара назва Першотравнева), 1А, яке було передано ОСОБА_4 в натурі, шляхом його реалізації на прилюдних торгах за ціною не нижчою за визначену у процесі виконавчого провадження згідно із Законом України «Про виконавче провадження». До зазначеного вище обґрунтування позову додала, що 10.03.2016 р. на адресу приватного нотаріуса ОСОБА_6 та спадкоємця ОСОБА_4 направила вимогу кредитора, яка отримана ним 14.03.2016 р. До цього часу спадкоємець ніякої відповіді не надав.

Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 05 червня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів шляхом накладення стягнення на нерухоме майно.

З рішенням суду не погодилась позивачка ОСОБА_2, оскарживши його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, прохає скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що зверталася до спадкодавця ОСОБА_4 з вимогою повернути сплачені нею в рахунок належних платежів на підставі п. 8 укладеного попереднього договору 10000 доларів США одноразовим платежем, а також з вимогою кредитора до приватного нотаріуса Карлівського МНО ОСОБА_6 за місцем відкриття спадщини після померлого 09.12.2015 р. ОСОБА_4 з проханням задовольнити її вимогу як кредитора спадкодавця та сплатити вказану суму та судові витрати. Разом з тим, спадкоємець не визнав предявлену нею вимогу.

Крім цього, судом першої інстанції не враховано висновки Верховного суду у постанові від 25.04.2018 р. у справі № 645/3265/13-ц, згідно яких факт звернення до суду з вимогою про стягнення коштів шляхом накладення стягнення на спадкове майно свідчить про те що його вимога про повернення боргу одноразовим платежем не виконана, у звязку з чим і був обраний альтернативний спосіб захисту про примусове виконання обовязку в натурі.

В матеріалах справи міститься достатньо доказів на підтвердження вартості спадкового майна, яка відповідачем не спростована.

Також висновки суду про те, що позов містить вимоги про стягнення боргу в іноземній валюті, тоді як зобовязання має бути виражене в національній валюті гривні, також суперечать обставинам справи та існуючій практиці Верховного Суду.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про задоволення скарги, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції було вірно встановлено та не заперечувалося сторонами, що 30.12.2012 р. між позивачкою та ОСОБА_7 було укладено попередній договір купівлі-продажу частини обєкту незавершеного будівництва, посвідчений приватним нотаріусом Карлівського районного нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований за №2347 (т.1 а.с.13).

За умовами договору сторони зобовязалися у майбутньому після введення в експлуатацію обєкту незавершеного будівництва строком на 24 місяці, укласти договір купівлі-продажу1/2 частини обєкту незавершеного будівництва (основний договір) у нотаріальній формі на умовах, визначених попереднім договором.

Обєктом незавершеного будівництва є 1/2 частина (підвал та 1-й поверх) будівлі, розташованої на земельній ділянці за кадастровим номером 500020426 по вул. Першотравневій, 1А, в м. Карлівка Полтавської області.

Згідно п.3 попереднього договору покупець передав, а продавець отримав від покупця гроші у сумі 81500 грн., що еквівалентно на момент укладення договору 10000 доларів США. Зазначена сума розцінюється сторонами у договорі як аванс в рахунок наступного договору купівлі-продажу. Передачу грошей було здійснено під час підписання договору.

За п.4 попереднього договору у разі, якщо продавець буде відмовлятися (ухилятися) від укладення договору купівлі-продажу у визначений у п.1 цього попереднього договору термін та на зазначених умовах, він зобовязується повернути покупцеві отриманий аванс, а також сплатити неустойку у розмірі 100% від суми авансу, переданого за цим договором.

Пунктом 5 попереднього договору встановлено, що в разі, якщо покупець буде відмовлятися (ухилятися) від укладення договору купівлі-продажу у визначений у п.1 договору термін та на зазначених умовах, він не буде витребовувати від продавця повернення переданого йому авансу, який залишиться у продавця, як сплачена у їх інтересах (для них) неустойка.

Згідно з п.8 попереднього договору, ціна 1/2 частини обєкту незавершеного будівництва визначається сторонами у розмірі 978000 грн., що еквівалентно 120000 доларів США, з яких покупець сплачує продавцю 81500 грн., що еквівалентно 10000 доларів США, під час підписання цього договору; гроші в сумі 815000 грн., що еквівалентно 100000 доларів США, покупець сплатить до 31.12.2012; гроші в сумі 81500 грн., що еквівалентно 10000 доларів США, буде сплачено покупцем поквартально в рівних частинах після введення в експлуатацію обєкту в період 24 місяці.

У п.12 попереднього договору зазначено, що продавець передає покупцю майно з 13.12.2012 р.

Відповідно до п.13 договору, сторони беруть на себе плату за землю та інші платежі у рівних частинах.

Згідно п.16 договору, якщо за 10 днів після спливу терміну, передбаченого п.1 договору, не буде укладено договір купівлі-продажу обєкту або жодна із сторін не направить іншій стороні пропозицію про його укладення, зобовязання за цим договором припиняються. Сторони домовились, що пропозиція направляється у вигляді листа або телеграми, або може бути передана через нотаріуса у порядку ст. 84 Закону України «Про нотаріат».

Сторонами у справі визнано, що 30.12.2012 року ОСОБА_7 під час підписання попереднього договору було отримано від позивачки 81500 грн., що еквівалентно 10000 доларів США, як аванс, передбачений пунктом 3 попереднього договору, та який виконував функцію неустойки, а 29.12.2012 року отримано від позивачки ще 10000 доларів США як частина вартості майна за пунктом 8 попереднього договору. Факт отримання коштів також підтверджується розпискою ОСОБА_7 від 29.12.2012 (т.1 а.с.10).

30.04.2013 р. будівля магазину за вказаною у договорі адресою введена в експлуатацію, що підтверджується копією декларації про готовність обєкта до експлуатації (т.1 а.с.8-9) та визнано сторонами у справі.

З 11.05.2015 р. припинено зобовязання сторін за попереднім договором згідно п.16 договору, що також не заперечується сторонами у справі .

Пропозиції щодо укладення основного договору сторонами не направлялись.

Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 25.06.2014 р. відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про розірвання попереднього договору купівлі-продажу та стягнення коштів у сумі 81500 грн. та 10000 доларів США (т.1 а.с.132-134). Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 14.08.2014 р. вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін (т.1 а.с.144-146). Судом, зокрема, було встановлено, що розпискою від 29.12.2012 р. ОСОБА_7 підтвердив отримання 10000 доларів США від ОСОБА_2 03.03.2014 р. позивачка направляла ОСОБА_7 заяву з вимогою про розірвання попереднього договору, так як у приміщенні будівлі провадить підприємницьку діяльність інша особа. 20.08.2013 листом-попередженням ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_2 про невиконання умов попереднього договору в частині щоквартальної сплати по 10000 доларів США, термін якої сплив у серпні 2013 року. Встановивши, що умови попереднього договору від 30.12.2012 р. порушено самою позивачкою, застосувавши наслідки, передбачені пунктом 5 договору, суд відмовив у задоволенні позову, в тому числі, щодо стягнення коштів.

09.12.2015 р. відповідач ОСОБА_7 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т.1 а.с.43).

Відповідач ОСОБА_4 як спадкоємець ОСОБА_7 за законом отримав у власність будівлю, розташовану на земельній ділянці за кадастровим номером 500020426 за адресою: Полтавська область, м. Карлівка, вул. Успенська (стара назва Першотравнева), 1А, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.07.2016 (т.1 а.с. 142-143).

04.03.2016 р. ОСОБА_2 надіслала приватному нотаріусу ОСОБА_6 та спадкоємцю вимогу кредитора: сплатити шляхом одноразового платежу на її користь 10000 доларів США та судових витрат у розмірі 2204 грн., яку ОСОБА_7 отримано 14.03.2016 р.

Зазначене підтверджується копією вимоги та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (т.1 а.с.98, 99).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд прийшов до висновку про те, що вимоги позивачки про стягнення коштів шляхом накладення стягнення на спадкове майно є передчасними, оскільки відсутні докази відмови спадкоємця від задоволення вимог кредитора саме одноразовим платежем.

При цьому, суд послався на те, що спадкоємцем ОСОБА_4 не задоволено вимоги кредитора внаслідок їх невизнання, в тому числі спадкодавцем після порушення провадження у цій справі, а також відсутність доказів щодо вартості спадкового майна, що унеможливлює наразі стягнення зі спадкоємця грошових коштів, сума яких за законом обмежується вартістю майна, одержаного у спадщину.

Окрім того, суд зазначив, що позов містить вимоги про стягнення суми в іноземній валюті, тоді як пунктом 8 попереднього договору передбачено сплату грошових коштів, які є предметом спору, в сумі 815000 грн., що еквівалентно 100000 доларів США, тобто у грошовій одиниці України та еквівалент у грошовій одиниці США.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1-3 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Попереднім договором від 30.12.2012 р. (пункт 5) передбачено неустойку за порушення покупцем зобовязань, що не суперечить ст. 635 ЦК України. На випадок порушення умов договору покупцем, сторони договору визначили у якості неустойки грошову суму, сплачену позивачкою як аванс на підставі п.3 попереднього договору, яка складає 81500 грн., що еквівалентно 10000 доларів США на час укладення договору, та яка була передана ОСОБА_7 під час підписання договору 30.12.2012 р.

Вказана грошова сума не є предметом даного позову, тому посилання представника відповідача на безпідставність позовних вимог через порушення позивачкою умов попереднього договору є необґрунтованими.

Згідно ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів,на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Пунктом 8 попереднього договору не визначено, що грошові суми, які підлягають сплаті, в тому числі до 31.12.2012 у сумі 81500 грн., що еквівалентно 10000 доларів США, є завдатком.

Таким чином, сплачені позивачкою 29.12.2012 грошові кошти у сумі 10000 доларів США є авансом, який підлягає поверненню у разі не укладення основного договору.

Отже, посилання відповідача на відсутність обовязку повернення цієї суми, бо вона є завдатком, не ґрунтуються на законі.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивачка має право на витребовування авансового платежу, отриманого ОСОБА_7 29 грудня 2012 року.

Письмові заперечення ОСОБА_7 від 14.09.2015 р. (а.с.26-28) та його правонаступника ОСОБА_4 у частині необґрунтованості позовних вимог внаслідок їх вирішення рішенням Карлівського районного суду від 25.06.2014 р. обґрунтовано не взяті до уваги суду, оскільки у тій справі позовні вимоги стосувалися розірвання попереднього договору від 30.12.2012 р., стягнення авансу у сумі 81500 грн. та 10000 доларів США у звязку з розірванням попереднього договору. Підставою позову зазначено порушення умов договору продавцем внаслідок надання приміщення будівлі для підприємницької діяльності іншій особі. На час судового розгляду зобовязання за попереднім договором не були припинені.

Підставами даного позову, заявленого до ОСОБА_7, є повернення авансу у звязку з не укладенням договору купівлі-продажу частини будівлі після припинення зобовязань за попереднім договором.

Отже, позовні вимоги у цій справі заявлено з інших підстав, ніж вимоги, за якими постановлено рішення суду від 25.06.2014 р.

Згідно з частиною першою статті 1281 ЦК України, спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Відповідно до ч.2 ст.1281, ч.1, 2 ст.1282 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Як убачається з матеріалів справи та не заперечувалося сторонами, 22.06.2015 р. ОСОБА_2 зверталася до спадкодавця ОСОБА_7 з вимогою про повернення їй 10000 доларів США, які були нею сплачені в рахунок належних платежів на підставі п. 8 укладеного між ними попереднього договору (а.с 7), яка залишена ним без задоволення. Після чого ОСОБА_2 22.07.2015 р. звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_7 про стягнення вказаної суми як авансового платежу.

Після смерті відповідача, позивачка ОСОБА_2 протягом шести місяців від дня відкриття спадщини звернулася з письмовою вимогою до спадкоємця ОСОБА_4 про повернення авансу у сумі 10000 доларів США та судових витрат у сумі 2204 грн., яку він отримав 14.03.2016 р.

Крім цього, позивачка звернулася з вимогою кредитора до приватного нотаріуса Карлівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за місцем відкриття спадщини після померлого 09.12.2015 р. ОСОБА_7 з проханням задовольнити її вимогу як кредитора спадкодавця та сплатити вказану суму та судові витрати (а.с. 98,99).

Оскільки її вимоги спадкоємцем ОСОБА_4 не були задоволені, 29.07.2016 р. вона звернулася до суду з заявою про залучення його до участі у справі як правонаступника та з позовною заявою, в подальшому уточненою 10.01.2018 р., про стягнення з ОСОБА_4 як спадкоємця після померлого ОСОБА_7 на її користь 10000 доларів США та понесені судові витрати у сумі 2204 грн., шляхом накладення стягнення на нерухоме майно, за адресою: Полтавська область, Карлівський район, м. Карлівка, вул. Першотравнева, 1а, яке було передано йому як спадкоємцю в натурі, шляхом його реалізації на прилюдних торгах за ціною не нижчою за визначену в процесі виконавчого провадження згідно з Законом України «Про виконавче провадження» (а.с. 93-97, 168).

У постанові від 25.04.2018 р. при розгляді справи № 645/3265/13-ц Верховний Суд зробив наступний висновок:

Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов'язки на нового боржника.

Право на захист є складовою будь-якого суб'єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Наведене дає підстави для висновку, що у Кодексі визнається право кредитора на вимогу до спадкоємців.

Відповідно до усталеної судової практики судами традиційно визнавались за кредиторами спадкодавця права на вимогу до спадкоємців щодо виконання зобов'язань попереднього боржника, спадкодавця.

Обрання способу захисту.

Відповідно до структури ЦК України у книзі першій, розділу І «Основні положення», у статті 16 визначені загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Ці способи захисту є універсальними для всіх правовідносин та можуть бути застосовані особою для врегулювання спірних правовідносин. Застосовувані способи захисту цивільних прав мають відповідати характеру спірних правовідносин та природі спору, що існує між сторонами.

Аналіз структури та змісту ЦК України дає підстави для висновку, що застосування спеціальних способів захисту, які визначені законодавцем для захисту окремих категорій цивільних прав, не виключає можливості також застосовувати загальні способи захисту цивільних прав та інтересів.

Зокрема, відповідно до абзацу 2 частини другої статті 1282 ЦК України у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

У наведеній нормі права передбачається спеціальний, додатковий за своєю правовою природою, спосіб захисту цивільних прав та інтересів кредитора спадкодавця в разі, якщо спадкоємці не виконають його вимоги. Ані зі змісту, ані з системного аналізу наведеного правила у зв'язку з іншими нормами ЦК України Верховний Суд не має правових підстав зробити висновок, що такий спосіб захисту є єдино можливим.

Верховний Суд зробив висновок, що застосування правила статті 1282 ЦК України не виключає можливості застосування альтернативного способу захисту, зокрема пункту 5 частини другої статті 16 ЦК України про примусове виконання обов'язку в натурі.

Тлумачення ж статті 1282 ЦК України окремо від інших норм ЦК України позбавить кредитора права на захист своїх цивільних прав та інтересів у тому випадку, якщо на час його звернення до суду з відповідною позовною вимогою майноё яке було передано спадкоємцю у натурі, не збереглося.

Відповідно до структури ЦК України кредитор має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. При цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд.

Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушеної майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Таке розуміння права кредитора на обрання ефективного способу захисту не порушуватиме прав та інтересів спадкоємців, оскільки завжди в основі вирішення питання про прийняття спадщини лежить вольовий акт, пов'язаний із наміром спадкоємця прийняти спадщину.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов'язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Саме таке розуміння особливостей захисту прав кредиторів у спадкових відносинах відповідає основній меті цивільного права, якою є забезпечення стабільності цивільного обороту…

Таким чином, висновки суду першої інстанції про передчасність позовних вимог у звязку з відсутністю доказів щодо відмови спадкоємця ОСОБА_4 від задоволення вимог кредитора саме одноразовим платежем, не відповідають обставинам справи та вищенаведеним правовим нормам, аналіз яких надано Верховним Судом у вказаній постанові та висновки якого дають підстави вважати, що сам факт звернення до суду з вимогою про стягнення коштів шляхом накладення стягнення на спадкове майно вже свідчить про те, що вимога кредитора про повернення боргу одноразовим платежем не виконана. У звязку з чим позивачкою і було обрано альтернативний спосіб захисту про примусове виконання обовязку в натурі.

Крім цього, спадкоємцем ОСОБА_4 не задоволено вимоги кредитора внаслідок їх невизнання.

Також не відповідають обставинам справи висновки суду першої інстанції про відсутність доказів вартості спадкового майна, оскільки його вартість підтверджена наявними у справі документами, зокрема витягом з реєстру прав власності від 24.03.2011 р., Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно .. щодо субєкта ОСОБА_7 від 21.12.2015 р. (а.с. 12, 48-50).

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_4 коштів у сумі 10000 доларів США шляхом накладення стягнення на майно, яке було йому передане як спадкоємцю в натурі відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.07.2016 року, виданого приватним нотаріусом Карлівського районного нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за № 1012 та яке складається з громадського будинку (магазину), що знаходиться в м. Карлівка, Полтавської області Карлівського району, вул. Першотравнева, 1а, загальною площею 449,9 кв.м., що належав спадкодавцю ОСОБА_7, підлягають задоволенню.

Попереднім договором, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_7, у п. 8 сторони передбачили виконання зобовязання в сумі 815 000 грн., що еквівалентно 100 000 доларам США.

На виконання умов вказаного договору ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в іноземній валюті - у сумі 10000 доларів США, що підтверджується розпискою (а.с.10).

Отже, вимоги позивачки про стягнення зі спадкоємця ОСОБА_4 грошових коштів саме в іноземній валюті у сумі 10000 доларів США, ґрунтуються на законі, та узгоджуються з висновками Верховного Суду у постанові від 15.03.2018 р. при розгляді справи № 638/1841/14-ц.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені); про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації; про переведення на співвласника прав та обов'язків покупця у разі порушення переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності (стаття 362 цього Кодексу); у зв'язку з недоліками проданого товару (стаття 681 цього Кодексу); про розірвання договору дарування (стаття 728 цього Кодексу); у зв'язку з перевезенням вантажу, пошти (стаття 925 цього Кодексу); про оскарження дій виконавця заповіту (стаття 1293 цього Кодексу); про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства.

Позовні вимоги стосуються стягнення коштів, які були сплачені відповідачу на виконання умов попереднього договору купівлі-продажу частини незавершеного будівництва, який в подальшому не був укладений, та підлягають поверненню як авансовий платіж.

Отже, до даних правовідносин застосовується загальний строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України, який розпочався з моменту здачі в експлуатацію обєкта нерухомості, який позивач мала намір купити, а саме з 30.12.2013 р. та сплив 30.12.2016 р.

З позовом до суду ОСОБА_2 звернулася 22.07.2015 р. в межах трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України.

Таким чином, заява відповідача про застосування до правовідносин строку позовної давності задоволенню не підлягає.

У звязку з задоволенням судом апеляційної інстанції апеляційної скарги та позовних вимог, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню 2204 грн. судового збору, сплаченого за подання до суду першої інстанції позовної заяви, а також 3307,50 грн. за подання апеляційної скарги, а всього 5511,50 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 3,4, ст.ст. 382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2задовольнити.

Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 05 червня 2018 скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_6, про стягнення коштів шляхом накладення стягнення на нерухоме майно задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 10000 доларів США шляхом накладення стягнення на майно, яке було передане спадкоємцю ОСОБА_4 в натурі відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.07.2016 року, виданого приватним нотаріусом Карлівського районного нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за № 1012 та складається з громадського будинку (магазину), що знаходиться в м. Карлівка Полтавської області Карлівського району вул. Першотравнева, 1а, загальною площею 449,9 кв.м., що належав спадкодавцю ОСОБА_7.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 5511,50 грн. судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_8

/підпис/ ОСОБА_9

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного

суду Полтавської області ОСОБА_1