АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 вересня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 210/5378/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Євтодій К.С.

сторони

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Державна Казначейська служба України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Державної Казначейської служби України на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2018 року, яке постановлено суддею Сільченко В.Є. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Казначейської служби України про стягнення індексу інфляції та відсотків річних за несвоєчасне виконання зобовязання.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.11.1997 року він був незаконно засуджений за ст.141 ч.3; 145 ч.1; 42 КК України (в редакції 1963 р) до 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою судової колегії по кримінальним справам Дніпропетровського обласного суду від 17.02.1998 р. міра покарання була зменшена до 7 років позбавлення волі, в іншій частині вирок залишений без змін. 10 січня 2001 року Постановою Президії Дніпропетровського обласного суду вирок Нікопольського районного суду від 25.11.1997 р. та ухвала судової колегії по карним справам Дніпропетровського обласного суду від 17.02.1998 р. відносно позивача були скасовані, справа направлена на нове розслідування.

13.09.2001 р. на підставі постанови місцевого суду Нікопольського району від 3.09.2001 року на підставі ст.165-1; 165-2 КПК України позивача звільнили з під варти і по відношенню до нього була застосована запобіжна міра у вигляді підписки про невиїзд.

Таким чином ОСОБА_1 незаконно знаходився в місцях позбавлення волі протягом 4 років 6 місяців

19.07.2011 року слідчим Нікопольського РВ було винесено постанову про припинення відносно позивача кримінального переслідування, про яку стало відомо тільки 05 квітня 2012 року.

Таким чином на протягом 10 (десяти) років 06 ( шести) місяців та 21 дня він незаконно знаходився під слідством.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 05 квітня 2013 року, зміненим рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2013 року стягнуто з державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди, 900000 гривень.

Виданий Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу виконавчий лист був предявлений для примусового стягнення 29.01.2014 року. 30.12.2014 року належні за рішенням суду кошти були перераховані відповідачем на рахунок позивача.

У звязку з зазначеним вище позивач просив суд стягнути з Державної Казначейської Служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку 195 750 гривень індексу інфляції та трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання зобовязання згідно рішення суду.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2018 року, в якому виправлено описку ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 квітня 2018 року, позовні вимоги позивача задоволено.

Стягнуто з Державної казначейської Служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 195 750 грн.

Судові витрати по справі віднесено за рахунок держави.

В апеляційній скарзі Державна Казначейська служба України ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що спірні правовідносини виникли з виконанням судового рішення та врегульовані спеціальним законодавством, до яких не можуть застосовуватись норми ст. 625 ЦК України, що передбачають цивільно-праву відповідальність за невиконання грошового зобовязання.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_2.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень ОСОБА_3 України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим ОСОБА_3, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 ОСОБА_3 України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_2.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване, на його думку, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Державної казначейської служби підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 05 квітня 2013 року, зміненим рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2013 року, з державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку стягнуто на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди, 900000 гривень.

Виданий Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу виконавчий лист був предявлений для примусового стягнення 29.01.2014 року.

Як вбачається з виписки по рахунку ПАТ КБ «ПриватБанк» 30.12.2014 року Держказначейська служба України в рахунок відшкодування моральної шкоди здійснила перерахунок коштів на рахунок № 816190, на користь позивача (а.с.8).

Звертаючись з позовом до суду позивач посилався на те, що у звязку з невиконанням рішення суду першої інстанції на його користь з відповідача підлягають стягненню індекс інфляції та 3% річних.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішення, що набрали законної сили, підлягають виконанню, а не виконання судових рішень є підставою для відповідальності, встановленою законом.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних від несплаченої суми, проте не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат, з огляду на наступне.

Так, згідно статті 1 ОСОБА_3 України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених ОСОБА_3 України "Про виконавче провадження" , та особливості їх виконання.

Порядок виконання рішень суду та виконавчих документів про стягнення коштів з державного органу визначений статтею 3 ОСОБА_3 України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Частинами 2, 4 даної статті встановлено, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені ОСОБА_3 України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Згідно пункту 6 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03 серпня 2011 року, у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб: заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних про перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв'язку, якщо зазначений рахунок відсутній; оригінал виконавчого документа; судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності); оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету.

Виходячи з сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства, колегія суддів вважає, що зобов'язання Державної казначейської служби України перерахувати кошти на виконання рішення суду виникає після подання до Служби заяви про виконання, рішення про стягнення коштів та оригіналу виконавчого документа.

Згідно статті 5 ОСОБА_3 України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у разі, якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього ОСОБА_3, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Передбачені статтею 5 ОСОБА_3 України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» три відсотки річних підлягають обчисленню за формулою У = S * Q * 3%/366, де S - сума заборгованості, Q - кількість днів прострочення, У - розрахована сума трьох відсотків річних.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, виконавчий лист, виданий на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2013 року про стягнення 900000 грн., було отримано Державною казначейської службою України 29.01.2014 року.

Таким чином, трьохмісячний строк на виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2013 року сплив 29 квітня 2014 року, при цьому фактичне виконання відбулося 30 грудня 2014 року.

З огляду на вказане вище, компенсація за прострочення перерахування коштів за рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2013 року в розмірі трьох відсотків річних складає 20268,49 грн., виходячи з розрахунку 3% х 274 (днів прострочки)/365 х 900 000 =20268,49 грн., які підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 в порядку статті 5 ОСОБА_3 України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

В межах заявлених позивачем позовних вимог, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто компенсація за прострочення перерахування коштів в розмірі трьох відсотків річних, яка становить 20250 грн.

В частині вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь інфляційної складової боргу за прострочення виконання судових рішень про стягнення коштів в сукупному розмірі 175500 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Положення ОСОБА_3 України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та ОСОБА_3 України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачають нарахування індексу інфляції на суми коштів, які стягуються на користь осіб в порядку відшкодування шкоди, завданої органом досудового розслідування, прокуратури, суду, в зв'язку з простроченням здійснення реальної виплати коштів.

ОСОБА_3 України «Про індексацію грошових доходів населення», на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог про індексацію стягнутих на його користь за рішеннями суду сум, не підлягають застосування до правовідносин, що виникли між сторонами, з огляду на те, що за ст. 2 цього ОСОБА_3, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру.

Так як присуджена за рішеннями Апеляційного суду Дніпрпоетровської області від 05 листопада 2013 року сума компенсації має разовий характер, положення ОСОБА_3 України «Про індексацію грошових доходів населення» до таких виплат не застосовуються.

Зазначення в пункті 5 ч. 1 статті 2 ОСОБА_3 України «Про індексацію грошових доходів населення» про те, що за цим законом індексуються суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, не мають правового значення для вирішення даного спору, так як для цілей цієї статті під відшкодуванням шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, розуміються регулярні щомісячні платежі, які здійснюються в порядку ч. 1 ст. 1168 та ч. 1 ст. 1202 ЦК України.

Інших джерел спеціального законодавства, норми яких передбачають індексацію сум виплат, які здійснюються на виконання судових рішень про відшкодування шкоди, завданої органом досудового розслідування, прокуратури, суду, позивачем ОСОБА_1 не зазначено в позовній заяві.

Стаття 625 ЦК України, як норма, що передбачає нарахування інфляційних втрат на суму боргу, встановлює, що зобов'язання сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виникає у боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Положення статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Одночасно, правовідносини, які виникли між ОСОБА_1 і Державною казначейською службою України стосуються виконання судових рішень, а тому регулюються нормами спеціального законодавства, яким є Закон України «Про виконавче провадження» та Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», положення яких не передбачають нарахування індексу інфляції на суму боргу.

Як роз'яснив Верховний Суд України в правовій позиції від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, до правовідносин, які виникають з приводу виконання судових рішень, не можуть застосовуються норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

За таких обставин, вбачається, що жодними діючими нормативно - правовими актами не передбачено здійснення інфляційних нарахувань на суми стягнення за рішеннями суду, якими компенсовано шкоду, заподіяну особі внаслідок незаконних дій органу досудового розслідування, прокуратури, суду.

Суд першої інстанції норми ОСОБА_3 України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», ОСОБА_3 України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ОСОБА_3 України «Про індексацію грошових доходів населення» та Цивільного кодексу України в частині, що стосується можливості стягнення індексу інфляції, в сукупності не проаналізував, в обґрунтування підстав стягнення інфляційної складової боргу послався на положення ст. 625 ЦК України, яка такої можливості не передбачає, а тому дійшов помилкового висновку про те, що грошові кошти в розмірі 175500 грн., обчислені як інфляційна складова боргу, підлягають стягненню з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1

Враховуючи вищевикладене та керуючись ОСОБА_3 України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», ОСОБА_3 України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ОСОБА_3 України «Про індексацію грошових доходів населення», ОСОБА_3 України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Державної Кажначейської служби України підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині розміру коштів, стягнутих з Державної казначейської Служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1, зменшивши цей розмір з 195 750 грн. до 20250 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної Казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2018 року змінити в частині розміру коштів, стягнутих з Державної казначейської Служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1, зменшивши цей розмір з 195 750 (сто девяносто пять тисяч сімсот пятдесят гривень) грн. до 20250 (двадцять тисяч двісті пятдесят) грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 вересня 2018 року.

Головуючий:

Судді: