Справа № 236/2690/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2018 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Саржевської І.В.,

за участю секретаря Олійник С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Лиман Донецької області за відсутністю сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

14.08.2018 до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування (а.с. 6-12).

Позивач ОСОБА_1, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, до суду надав заяву, в якій просить цивільну справу розглянути за його відсутності, позов задовольнити (а.с. 96).

Відповідач ОСОБА_2, будучи належним повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибула, просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги визнала повністю, не заперечує проти задоволення позову, про що суду надала відповідну заяву (а.с. 67).

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_1, який постійно мешкав в м. Лиман Донецької області (а.с.17).

Відповідно до ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Після смерті ОСОБА_1 залишилось спадкове майно, в тому числі: земельна ділянка площею 8,6800га, кадастровий номер НОМЕР_2 земельна ділянка площею 2,0001га, кадастровий номер НОМЕР_3; земельна ділянка площею 0,4500га, кадастровий номер НОМЕР_4, які призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташовані на території Лиманської міської ради (колишня Кіровська селищна рада), Лиманського району Донецької області, та належали померлому на підставі державного акта на права власності на землю серії НОМЕР_5, виданного Краснолиманською міською радою 17.02.2000 (а.с. 30).

Цивільне законодавство України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст 1217 ЦК України).

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності за ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкове майно після смерті спадкодавця ОСОБА_1 прийняли спадкоємці за законом першої черги - діти (позивач та відповідач по справі) ОСОБА_1 та ОСОБА_2(а.с. 18, 20), що підтверджується копією спадкової справи № 410 за 2017 рік, наданою державним нотаріусом Лиманської державної нотаріальної контори від 22.08.2018, з витягами про реєстрацію в спадковому реєстрі (а.с. 68-95); інші спадкоємці, дружина спадкодавця ОСОБА_3, відмовилася від своєї частки спадщини на користь ОСОБА_2 (а.с. 70).

13.07.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про розподіл спадкового майна, посвідчений державним нотаріусом Лиманської державної нотаріальної контори 13.07.2018 за реестром № 2122, та цього ж дня за реєстровими №№ 2123-2126 їм були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, попередньо розподілене між ними згідно віщезазначеного договору (а.с. 87-95).

Крім того, за вказаним договором у власність позивача ОСОБА_1 повинні були перейти земельні ділянки, а саме: земельна ділянка площею 8,6800га, кадастровий номер НОМЕР_2 земельна ділянка площею 2,0001га, кадастровий номер НОМЕР_3; земельна ділянка площею 0,4500га, кадастровий номер НОМЕР_4, які призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташовані на території Лиманської міської ради (колишня Кіровська селищна рада), Лиманського району Донецької області, але постановою державного нотаріуса Лиманської державної нотаріальної контори від 13.07.2018 позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме на земельні ділянки, оскільки у правовстановлюючому документі, який підтверджує право власності на земельну ділянку, а саме державному акті на право власності на землю серії НОМЕР_5, виданому Краснолиманською міською радою 17.02.2000 на ім*я спадкодавця ОСОБА_1, є дописки (а.с.56).

Статтею 25 ч.4 ЦК України передбачено, що цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину.

Хто саме робив дописки у правовстановлюючому документі, позивачу невідомо.

Так, відповідно п. 2.9 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої Наказом Держкомзему України № 43 від 04.05.1999, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 04.06.1999 за № 354/3647, усі записи мають бути зроблені державною мовою, чітко і розбірливо, виправлення не допускаються.

Однак, можна зробити висновок, що зазначена дописка у правовстановлюючому документі, у розділі "план зовнішніх меж земельної ділянки" на плані земельної ділянкт площею 2,0000 га звичайною ручкою червоного кольору дописано та обведено "0,3400", викликана недбалістю, неуважністю службових осіб.

Так спадкодавець за життя на законній підставі набув право власності на земельні ділянки загальною площею 11,13 га (8,68 га - рілля, 0,4500 га - сіножаті, 2,0001 га - пасовища), які розташовані на території Лиманської міської ради (колишня Кіровська селищна рада), Лиманського району Донецької області, та призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Земельним ділянкам, відповідно до відомостей Державного земельного кадастру були присвоєні кадастрові номери відповідно НОМЕР_2 (8,68 га), НОМЕР_3 (2,0001 га), НОМЕР_4 (0,4500 га).

Пунктом 5.1 Наказу Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 04.05.99, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 4 червня 1999 за № 354/3647 (втратив чинність 23.08.2013) зазначалося, що при втраті (псуванні) державного акту на землю власнику або землекористувачу видається відповідний дублікат.

До 01.01.2013 основним документом, який посвідчував права на землю був державний акт на право власності на земельну ділянку.

З 01.01.2013 нова редакція Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачає, що право власності, серед іншого, на земельні ділянки посвідчує свідоцтво про право власності на нерухоме майно, головним завданням якого є підтвердження виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Також з 01.01.2013 набув чинності Закон України "Про державний земельний кадастр", відповідно до якого видання державних актів на право власності на земельну ділянку припиняється. Натомість документом, що посвідчує право власності, стало свідоцтво на право власності. У разі потреби, підтвердити своє право власності на земельну ділянку можливо й витягом: з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно або Державного земельного кадастру.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 152 ЗК України та ст. 386, 392 ЦК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю та інше майно, у тому числі і шляхом визнання права власності на нього.

Статтею 1225 ч.1, ч.2 ЦК України визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому одним, із способів такого захисту може бути і визнання права власності.

В Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (ст. ст. 13, 14, 41).

Відповідно до статті 41 Конституції України, частини першої статті 319, частини першої статті 321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 392 ЦК України в разі відсутності документів на право власності власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку.

Оскільки позивач в іншій спосіб, крім звернутися з позовом до суду про визнання права власності в порядку спадкування, захистити своє порушене право не може, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог з вищевказаних підстав.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 25, 328, 386, 392, 1218, 1225, 1261, 1268- 1270, 1297 ЦК України, ст. 152 ЗК України, ст. 12, 13, 81, 265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування, задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, право власності на:

земельну ділянку площею 8,6800га, кадастровий номер НОМЕР_2 (рілля),

земельну ділянку площею 2,0001га, кадастровий номер НОМЕР_3 (пасовища),

земельну ділянку площею 0,4500га, кадастровий номер НОМЕР_4 (сіножаті),

які призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та розташовані на території Лиманської міської ради (колишня Кіровська селищна рада), Донецької області,в порядку спадкування після смерті ОСОБА_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Лиман Донецької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.15 ч. 1 розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя -