У Х В А Л А

24 вересня 2018 року м. Київ

Справа № 754/11843/16-ц

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/7134/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Невідомої Т.О., розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_2 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 23 травня 2018 року, постановлену під головуванням судді Журавської О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання частки спільної сумісної власності,

в с т а н о в и в :

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ (Прикінцеві та перехідні положення) Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до п. 8, ч. 1 Розділу ХІІІ (Прикінцеві та перехідні положення) ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

В провадженні Деснянського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_2 про визнання частки спільної сумісної власності.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року зупинено провадження у вище вказаній справі.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 23 травня 2018 року поновлено провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_2 про визнання частки спільної сумісної власності.

Не погоджуючись із такою ухвалою суду, ОСОБА_2 18 липня 2018 року та 1 серпня 2018 року подав апеляційні скарги ідентичної форми та змісту.

В обґрунтування скарги зазначав, що провадження у справі зупинялося за його клопотанням, разом з тим питання про поновлення провадження у справі вирішувалося за ініціативи суду без повідомлення відповідача у справі, а відтак судом першої інстанції було порушено принцип змагальності та позбавлено відповідача права надати свої зауваження з питання поновлення провадження. Вказує, що право апеляційного оскарження будь-якої ухвали суду у відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав і основоположних свобод належить до права на доступ до суду та гарантоване Конституцією України. Застосовані судом положення ст. 353 ЦПК України щодо обмеження у праві апеляційного оскарження ухвали про поновлення провадження у справі не можуть обмежувати чи зменшувати право доступу до суду таким чином або до такої міри, щоб порушувалася сама сутність права.

Апеляційні скарги не можуть бути прийняті до розгляду Апеляційним судом міста Києва та підлягають поверненню скаржнику з наступних підстав.

Статтею 353 ЦПК України визначено вичерпний перелік ухвал, які можуть бути оскаржені окремо від рішення суду в апеляційному порядку. До вказаного переліку не входить ухвала про поновлення провадження у справі.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GУMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить статтю 6 Конвенції як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (Ashingdane v. the United Kingdom).

Як зазначає Європейський суд з прав людини, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду &q?яю;за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб&q?по; (рішення від 28 травня 1985 року у справі &q?их;Ешингдейн проти Сполученого Королівства&q?у ;). Встановлюючи такі правила, держава користується певною свободою розсуду. В той же час згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини застосовувані державою обмеження в доступі особи до національного суду не повинні звужувати чи зменшувати залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або такою мірою, що буде нівельована сама суть права. Більше того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 вересня 1994 року у справі &q?ав;Фаєд проти Сполученого Королівства&qu4 ;, рішення від 18 лютого 1999 року у справі &q?лі;Вайт і Кеннеді проти Німеччини&q? 1;, рішення від 10 травня 2001 року у справі &q?ме;Т.Р. та К.М. проти Сполученого Королівства&q? ;, рішення від 10 травня 2001 року у справі &q?лі;Z. та інші проти Сполученого Королівства&q?у ;, рішення від 12 липня 2001 року у справі &q?ол; Ганс-Адам II проти Німеччинни&q? 2;). У цьому контексті Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (рішення у справі &q? п;Вайт і Кеннеді проти Німеччини&q?і ;, &q?ня; Ганс-Адам II проти Німеччини&q?ро;

Посилання в апеляційній скарзі на обмеження судом першої інстанції права ОСОБА_2 на доступ до суду є необґрунтованими, оскільки повернення апеляційної скарги на ухвалу про поновлення провадження у справі відповідає вимогам цивільного процесуального закону і не спотворює сутність права на доступ до суду, не перешкоджає розгляду справи по суті та її вирішенню. Окрім того, ОСОБА_2 не позбавлений можливості включити заперечення на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 23 травня 2018 року до апеляційної скарги на рішення суду і дане право гарантоване йому ч. 2 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції у разі, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Враховуючи викладене, апеляційні скарги підлягають поверненню скаржнику.

Керуючись ст.ст. 353, 357 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 23 травня 2018 року повернути скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання, може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Суддя Т.О. Невідома