Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 362/5734/15-ц

провадження № 61-21716в18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., ШтеликС. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: ОСОБА_5, Національний Банк України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 березня 2016 року у складі судді Медведєва К. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 11 травня 2016 року в складі колегії суддів: Приходька К. П., Голуб С. А., Верланова С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося з позовом до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, Національний Банк України, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність.

Позовна заява мотивована тим, що 09 лютого 2007 року відкрите акціонерне товариство «Кредитпромбанк» (далі - ВАТ «Кредитпромбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк» (далі - ПАТ «Кредитпромбанк»), та ОСОБА_5 уклали кредитний договір № 41/7/07-СС, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 30 000,00 дол. США з розрахунку 10,66 % річних за користування кредитом на строк до 09 лютого 2032 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 09 лютого 2007 року ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_4 уклали іпотечний договір № 41/7/І7/07-СС, на підставі якого в іпотеку банку передано належні на праві власності іпотекодавцю будинок НОМЕР_2 (літ. А) загальною площею 85,6 кв. м, житловою площею 42,8 кв. м, який складається з будівель та господарських споруд: огорожі (літ. О), літньої кухні (літ. Б), сараю (літ. В), погребу (літ. Г), вбиральні (літ. Д), та земельну ділянку площею 0,0650 га кадастровий номер № НОМЕР_1. Згадані об'єкти нерухомості знаходяться на АДРЕСА_1.

Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, однак ОСОБА_5 своїх зобов'язань з повернення кредиту належним чином не виконує, в результаті чого в нього утворилася заборгованість, яка станом на 09 липня 2015 року складає 676 368,45 грн з яких: 611 838,18 грн - сума заборгованості за кредитом, 59 412,30 грн - сума заборгованості за відсотками, 4 582,25 грн - пеня, 39,36 грн - сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості по тілу кредиту, 496,36 грн - сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості по відсотках.

У зв'язку з цим позивач, посилаючись на статті 36, 37 Закону України «Про іпотеку», вважав, що кредитор має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття (передачі) предмету іпотеки у власність.

У позовній заяві також зазначено, що 26 червня 2013 року ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Кредитпромбанк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за зазначеними кредитним та іпотечним договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» став новим кредитором.

На підставі викладеного позивач просив в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 676 368,45 грн звернути стягнення на предмет іпотеки: будинок НОМЕР_2 (літ. А) загальною площею 85,6 кв. м, житловою площею 42,8 кв. м, який складається з будівель та господарських споруд: огорожі (літ. О), літньої кухні (літ. Б), сараю (літ. В), погребу (літ. Г), вбиральні (літ. Д), та земельну ділянку площею 0,0650 га кадастровий номер НОМЕР_1, які розташовані на АДРЕСА_1 та належать на праві власності ОСОБА_4, а також визнати за ним право власності на зазначені об'єкти нерухомості.

Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 11 травня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач не надав договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Крім того, іпотечний договір не містить відповідного застереження, яке прирівнюється за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Отже передбачена частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» підстава для звернення стягнення на предмет іпотеки відсутня.

Крім того, в оскаржуваних судових рішеннях зазначено, що позивач не надав доказів оцінки вартості предмету іпотеки, визначеної суб'єктом оціночної діяльності.

У березні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що посилання судів про ненадання позивачем доказів оцінки вартості предмету іпотеки, яка б була визначена суб'єктом оціночної діяльності, є помилковими, оскільки вартість предмета іпотеки визначена в пункті 1.4 укладеного між сторонами справи іпотечного договору. При цьому в касаційній скарзі зазначено, що між сторонами справи відсутній спір щодо визначеної у зазначеному пункті іпотечного договору вартості предмету іпотеки.

Також ПАТ «Дельта Банк» звертало увагу на те, що оцінка майна необхідна для вирішення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу майна на прилюдних торгах, оскільки така оцінка є важливим елементом визначення співмірності заборгованості, оскільки в результаті задоволення зазначених позовних вимог предмет іпотеки буде реалізовано на публічних торгах з урахуванням наявної оцінки. Для вирішення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього оцінка майна не є обов'язковою.

ПАТ «Дельта Банк» стверджувало, що відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» передача іпотекодавцем предмета іпотеки у власність іпотекодержателю на підставі окремо укладеного договору про задоволення вимог іпотекодержателя або перехід до нього права власності на предмет іпотеки на підставі застереження в договорі іпотеки є позасудовим способом задоволення вимог, що здійснюється за взаємною домовленістю іпотекодавця та іпотекодержателя. Однак цією нормою не виключається можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки на підставі рішення суду; у разі встановлення в іпотечному договорі способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього, іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК України має право вимагати застосування цього способу судом.

У травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надішли заперечення ОСОБА_5 на касаційну скаргу.

ОСОБА_5, посилаючись на обставини, якими суди мотивували оскаржувані судові рішення, стверджував, що ці рішення є законними та обґрунтованими, а тому просив касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» залишити без задоволення, а заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 11 травня 2016 року - без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено й про це свідчать матеріали справи, що 09 лютого 2007 року ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_5 уклали кредитний договір № 41/7/07-СС, згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 30 000,00 дол. США зі сплатою 10,66 % річних на строк до 09 лютого 2032 року.

Цього ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним кредитним договором ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_4 уклали іпотечний договір № 41/7/17/07-СС, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передала в іпотеку банку належне їй на праві власності майно: 1) будинок загальною площею 85,6 кв.м, житловою площею 42,8 кв. м, який складається з будівель та господарських споруд: житлового будинку (літ. А), огорожі (літ. О), літньої кухні (літ. Б), сараю (літ. В); погребу (літ. Г), вбиральні (літ. Д); 2) земельну ділянку площею 0,0650 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1. Зазначені об'єкти нерухомості знаходяться на АДРЕСА_1

26 червня 2013 року ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі-продажу прав вимоги, на підставі якого ПАТ «Кредитпромбанк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги, зокрема, за згаданими кредитним та іпотечним договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» став новим кредитором у спірних правовідносинах.

ОСОБА_5 умови кредитного договору від 09 лютого 2007 року № 41/7/07-СС порушив, у зв'язку з чим 13 квітня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» направив йому лист-вимогу від 10 квітня 2015 року про сплату простроченої (поточної) заборгованості за кредитним договором. 27 липня 2015 року лист-вимогу від 24 липня 2015 року аналогічного змісту направлено іпотекодавцю ОСОБА_4

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки за рішенням суду або на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що статтею 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Разом з тим у частині першій статті 38 згаданого Закону закріплено, що право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18).

Розглядаючи спір по суті, суди першої та апеляційної інстанції наведених норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, не врахували, та помилково виходили з того, що даний спір має бути вирішений у судовому порядку, відмовивши в задоволенні позову з підстав відсутності договору про задоволення вимог іпотекодержателя та відсутності в іпотечному договорі відповідного застереження, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, а також з підстав ненадання позивачем доказів оцінки вартості предмету іпотеки, визначеної суб'єктом оціночної діяльності.

Тобто суди не врахували, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього є виключно способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, а суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Допущене судами першої та апеляційної інстанцій неправильне застосування норм матеріального права є підставою для зміни оскаржуваних судових рішень у частині встановлення правових підстав для відмови у задоволенні позову.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 11 травня 2016 року змінити у частині встановлення правових підстав для відмови у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк».

В іншій частинізаочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 11 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик