Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 559/2577/16-ц

провадження № 61-1225 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області у складі судді Ходак С. К. від 15 вересня 2017 року та рішення Апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Гордійчук С. О., Шимківа С. С., від 30 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що11 липня 2016 року між нею та ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно до якого позичальник отримав у позику кошти у розмірі 127 350 грн, які зобов'язався повернути до 11 вересня 2016 року. Належне виконання позичальником умов договору забезпечено заставою належного останньому автомобіля «Chery Easter», 2008 року, реєстраційний номер НОМЕР_1, який залишився у користуванні ОСОБА_5 без права відчуження до повернення позики у повному обсязі. Вказує, що позичальник умови договору щодо повернення грошових коштів не виконав та, з метою уникнення виконання зобов'язань, 13 вересня 2016 року продав вказаний автомобіль своєму батьку. Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4, посилаючись на те, що вказаний договір купівлі-продажу предмета застави носить фіктивний характер, просила визнати його недійсним на підставі статті 234 ЦК України та скасувати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на ім'я ОСОБА_6

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області

від 15 вересня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано фіктивним та недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «CheryEaster», 2008 року, реєстраційний номер НОМЕР_1, укладений між відповідачами, із скасуванням свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на ім'я ОСОБА_6

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у позичальника на момент укладення оспорюваного правочину наявні боргові зобов'язання перед позивачем, транспортний засіб ОСОБА_5 відчужив своєму батькові, а тому вважав, що вказаний договір укладено без наміру створення правових наслідків та лише з метою уникнення позичальником цивільно-правової відповідальності за борговими зобов'язаннями перед позивачем.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 30 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції змінено. Виключено другий абзац із резолютивної частини про визнання оспорюваного договору фіктивним.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що оспорюваний договір купівлі-продажу транспортного засобу від 13 вересня 2016 року ОСОБА_5 було укладено з його батьком ОСОБА_6 лише через два дні після настання строку виконання грошових зобов'язань перед позивачем, без наміру створення правових наслідків та лише з метою уникнення позичальником цивільно-правової відповідальності за борговими зобов'язаннями, що свідчить про фіктивність вказаного правочину, наявність підстав для визнання його недійсним та скасування, виданого на його підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. При цьому суд апеляційної інстанції вважав, що зазначення судом першої інстанції в резолютивній частині про фіктивність оспорюваного правочину є зайвим.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що договір застави між ним та позивачем не укладався. Правочин купівлі-продажу транспортного засобу не порушує прав позивача, а в момент його укладення жодних обмежень щодо його відчуження автомобіля не існувало, а тому суди помилково визнали його недійсним з підстав, встановлений статтею 234 ЦК України.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 11 липня 2016 року між

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у простій письмовій формі укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого позивачка передала, а відповідач ОСОБА_5 отримав для ведення бізнесу грошові кошти у сумі 127 350 грн, які зобов'язався повернути до 11 вересня 2016 року.

Відповідно пункту 5 договору позики в рахунок забезпечення повернення позики позичальник передає в заставу власний автомобіль «Chery Easter», 2008 року, реєстраційний номер НОМЕР_1, на який в разі неповернення позики може бути звернене стягнення, або перейде право власності на позикодавця в передбаченому законом порядку. Автомобіль залишається в користування позичальника без права відчуження до повернення позики у повному обсязі.

Факт отримання зазначеної суми грошових коштів за договором підтверджується нотаріально посвідченою заявою-розпискою ОСОБА_5 про отримання грошей.

13 вересня 2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали договір купівлі-продажу вказаного вище автомобіля, зареєстрований територіальним сервісним центром № 56/42 Регіонального сервісного центру МВС України в Рівненській області.

На підставі вказаного договору купівлі-продажу, 13 вересня 2016 року вказаним територіальним сервісним центром ОСОБА_6 було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

У судах попередніх інстанцій, відповідачами не заперечувалося наявність у позичальника на момент укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу невиконаних боргових зобов'язань перед позивачем, а також що вони є близькими родичами, а саме рідними батьком та сином.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнанняйого недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що оспорюваний договір купівлі-продажу уклали сторони, які є близькими родичами лише через два дні після настання строку виконання позичальником грошових зобов'язань перед позивачем, без наміру створення правових наслідків, що свідчить про фіктивний перехід права власності на вказаний транспортний засіб до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, дійшов обґрунтованого висновку про визнання оспорюваного договору купівлі-продажу автомобіля недійсним та наявність підстав для скасування виданого на його підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Вказаний вище висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі

№ 6-1873цс16.

Доводи касаційної скарги про те, що договір купівлі-продажу транспортного засобу не порушує прав позивача і в момент його укладення жодних обмежень щодо його відчуження автомобіля не існувало є необґрунтованими, оскільки перехід права власності на вказаний транспортний засіб до близького родича через два дні з моменту настання строку виконання зобов'язання з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на підставі укладеного між позивачем та ОСОБА_5 договору позики, свідчить про фіктивність правочину та порушує права позивача як позикодавця.

Як вбачається із матеріалів справи, сторони уклали між собою договір застави автомобіля «Chery Easter», 2008 року, реєстраційний номер НОМЕР_1, з метою забезпечення виконання зобов'язання за договором позики в простій письмовій формі (п. 5 договору позики) без його нотаріального посвідчення всупереч вимог статті 13 Закону України «Про заставу, отже, право застави не виникло (стаття 16 цього Закону).

Однак відсутність права застави на спірний автомобіль не спростовує висновків суду про недійсність оспорюваного договору купівлі-продажу автомобіля внаслідок його фіктивності, тому доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший

статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 15 вересня 2017 року в незміненній частині судом апеляційної інстанції та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 30 листопада 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С.Ф. Хопта