Справа № 2-189/10
Провадження № 6/524/206/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2018 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі: головуючого судді - Нестеренка С.Г., при секретарі - Бельченко Н.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, -

В С Т А Н О В И В

Заявник звернувся до суду з заявою про скасування заходів щодо тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, мотивуючи тим, що ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 07 жовтня 2011 року за цивільною справою № 346/2011 тимчасово обмежено право виїзду з України до виконання ним зобовязань за виконавчим листом № 2-189/2010 від 15 липня 2010 року виданого на підставі рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 25 лютого 2010 року № 2-189/2010 про стягнення з ОСОБА_1 боргу на суму 77610 грн.

У судове засідання заявник ОСОБА_1 та заінтересована особа ОСОБА_2, представник заінтересованої особи - Автозаводського ВДВС міста Кременчука ГТУЮ у Полтавській області не прибули, що відповідно до вимог ЦПК України не є перешкодою для розгляду даної заяви. Просили розглянути заяву за їх відсутності. ОСОБА_2 повідомив, що заявник боргу перед ним не має.

Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення даної заяви, виходячи з наступного.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 25 лютого 2010 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти за договором позики в сумі 77610 грн. та понесені позивачем судові витрати в сумі 760 грн. сплаченого позивачем судового збору, 250 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, 500 грн. за надання юридичної допомоги, а всього стягнути 77610 грн.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 07 жовтня 2011 року по справі № 346/2011, встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон громадянину України ОСОБА_1.

Станом на день розгляду заяви будь-які виконавчі провадження по примусовому виконанню рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука 25 лютого 2010 року відсутні.

Стягувач ОСОБА_2 повідомив, що заявник присуджені кошти виплатив у повному обсязі, боргу не має.

Положенням ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України» встановлено, що громадянину України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, якщо діють неврегульовані аліменти, договірні чи інші невиконані зобов'язання, якщо особа ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням-до виконання зобов'язань.

Відповідно ч.ч. 1-3 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У відповідності до п. 19 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно ч.ч. 2, 3 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

У випадках, передбачених пунктами 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається разом із постановою про закінчення виконавчого провадження до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Разом з тим суд враховує, що жодне обмеження прав згідно міжнародно-правових стандартів захисту прав людини не може бути абсолютним. Відповідно до ст. 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод заходи щодо обмеження свободи пересування повинні бути достатньо виправдувальні суспільним інтересам в демократичному суспільстві. Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція та практика Європейського суду з прав людини застосовуються судами як джерело права.

Виходячи з вищевказаних норм національного законодавства, на стадії виконання судового рішення обмеження права особи на виїзд слід вважати доцільним у випадках, коли особа ухиляється від виконання зобов'язання, покладеного на неї рішенням суду, зокрема якщо боржник перешкоджає у вчиненні виконавчих дій, або приховує майно, на яке можна звернути стягнення.

Як вбачається з ч.2 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, в разі, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням.

З аналізу змісту ст.441 ЦПК України, Указу Президента України №261/2008 від 24 березня 2008 року «Про додаткові заходи щодо підвищення ефективності виконання рішень судів» та положень Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» вбачається, що тимчасове обмеження права громадян України виїжджати за межі держави є засобом примусового виконання судових рішень та рішень інших органів, який застосовується за поданням органів державної виконавчої служби у разі ухилення боржника від виконання рішень, при цьому таке обмеження може встановлюватись відносно фізичних осіб громадян України, а також відносно керівників юридичних осіб - боржників.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в п. 122 рішення в справі «Рінер проти Болгарії» (заява №46343/99), обмеження в праві залишити країну в звязку з несплаченим боргом може бути виправдане лише тоді, коли воно сприяє досягненню цілі погашенню боргу.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади, а у справі «Пономарьов проти України» Суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

За таких обставин, суд вважає, що дана заява підлягає задоволенню, оскільки заінтересовані особи не подали належні і допустимі докази щодо необхідності продовження заборони в обмеженні виїзду за межі України заявника.

Керуючись ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та виїзду в Україну громадян України», ст.ст. 18, 39 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 258 - 260, 353, 354, 441 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати обмеження заборони у виїзді за межі України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код № НОМЕР_1, вжитих за ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 07 жовтня 2011 року по справі № 2 189/2010.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного Суду Полтавської області через Автозаводський районний суд м. Кременчука упродовж пятнадцяти діб з дня постановлення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги або розгляду справи Апеляційним судом, якщо ухвалу не скасовано.

Суддя: