Великоолександрівський районний суд Херсонської області
Справа № 650/1395/18
провадження № 2-з/650/3/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2018 року смт. Велика Олександрівка

Суддя Великоолександрівського районного суду Херсонської області Сікора О.О. розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення батьківства,

встановив:

20 серпня 2018 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом в якому просить: визнати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця смт. Березнегувате Березнегуватського району Миколаївської області, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 - батьком дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця м. Херсон, народженого ОСОБА_2; виключити з актового запису № 28 від 27 листопада 2009 року про народження ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця м. Херсон, зробленого виконавчим комітетом Борозенської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області відомості про батька дитини - ОСОБА_4; внести зміни до актового запису № 28 від 27 листопада 2009 року про народження ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця м. Херсон, зробленого виконавчим комітетом Борозенської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області відомості зазначивши в графі батько - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця смт. Березнегувате, Березнегуватського району, Миколаївської області, громадянина України.

27 вересня 2018 року від позивача надійшла заява про забезпечення позову, в якій він просить заборонити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, вчиняти дії спрямовані на вивезення з території України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, до винесення рішення по суті у вказаній цивільній справі.

За правилами частини першої статті 153 ЦПК України суд проводить розгляд заяви про забезпечення позову без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені заявником доводи, суд дійшов таких висновків.

Заява про забезпечення позову обґрунтована такими обставинами: в провадженні суду перебуває вказана позовна заява; відповідач має намір виїхати з дитиною на постійне місце проживання до Франції; відповідач має таку змогу до визнання позивача батьком дитини; виїзд матері з дитиною за кордон унеможливіть його спілкування з дитиною; це призведе до затягування розгляду справи та неможливості (у разі необхідності) проведення експертизи на визначення батьківства.

Вказаний позов мотивований тим, що з 2007 року по 2013 роки сторони проживали у фактичних шлюбних відносинах, без реєстрації шлюбу офіційно. ІНФОРМАЦІЯ_4 у відповідачки народився син ОСОБА_5, батьком якого була зазначена особа зі слів матері, тобто у порядку частини першої статті 135 СК України. Великоолександрівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у Херсонській області йому було відмовлено у внесенні зміни до актового запису про народження дитини за його заявою про визнання його батьком. З самого народження дитини остання знає заявника як батька та приїздить до нього та його батьків на канікули. Заявник матеріально забезпечує дитину.

Відповідно до положень частин першої та третьої статі 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 150 ЦПК України одним із способів забезпечення позову є заборона вчиняти певні дії.

При цьому згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про судову практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має пересвідчитися в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Окрім цього, не може мати місця забезпечення позову в спосіб, яким без належних для того підстав обмежуються гарантовані Конституцією та Законами України права і свободи людини і громадянина.

Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (стаття 33). Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 і ратифікована Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991, передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (стаття 10 пункт 2).

Право на свободу пересування, що включає і право на виїзд за межі України, належить до особистих немайнових прав фізичної особи (статті 269, 270 ЦК України). Особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою; фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав (частина третя статті 269 ЦК України). Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя; фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно, в інтересах малолітніх, неповнолітніх фізичних осіб, які за віком не можуть самостійно здійснювати свої особисті немайнові права, їхні права здійснюють, зокрема, батьки (стаття 271, частина перша статті 272 ЦК України).

Із указаними нормами кореспондуються положення статті 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (частина перша), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (частина третя), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (частина четверта), аналогічні положення статті першої Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України».

Обмеження особистих немайнових прав фізичної особи, встановлених Конституцією України, можливе лише у випадках, передбачених нею; обмеження особистих немайнових прав фізичної особи, встановлених ЦК України та іншим законом, можливе лише у випадках, передбачених ними (стаття 274 ЦК України). Фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб (частина перша статті 275 ЦК України).

Норми статей 151 - 153 ЦПК України не передбачають застосування тимчасового обмеження особи у праві виїзду за кордон в якості забезпечення позову, понад те, не визначають повноважень суду встановлювати повну заборону у виїзді особи за кордон. Інститут тимчасового обмеження у праві виїзду фізичної особи (боржника) за межі України та порядок його застосування передбачені у процедурі виконавчого провадження у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, до виконання відповідних зобов'язань (пункт 19 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», частина друга, пункт 5 частини першої статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», стаття 441 ЦПК України), таких обставин у справі немає.

Наведеним вище та іншим законодавством щодо виїзду громадян за межі України і оформлення відповідних документів встановлено лише порядок оформлення документів для дитини, порядок перетинання нею державного кордону України, зокрема, у супроводі батьків, за їх згодою або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків, проте, не встановлено обмеження для дитини у тимчасовому виїзді за межі України.

Зміст вищенаведених норм у сукупності вказує на те, що дитина не може бути необґрунтовано обмежена у здійсненні особистих немайнових прав, у тому числі, у праві виїзду за кордон, закон не пов'язує розгляд справи про встановлення батьківства із обмеженням дитини у праві тимчасового виїзду за межі України, тим більше - не передбачає встановлення повної заборони, як про це просить позивач, у такому виїзді. Протилежне означало б порушення прав дитини, в тому числі, на розвиток, на відпочинок, у разі потреби - на одержання медичної допомоги тощо.

Також заявник не вказав, яким чином не вжиття вказаних заходів забезпечення позову може зробити неможливим або утруднити виконання рішення суду про визнання позивача батьком дитини (в разі задоволення позов), при тому, що можливість його виконання жодним чином не пов'язуються із наявністю заборони матері дитини вчиняти дії спрямовані на вивезення останньої з території України.

Можливе ухилення сторони у справі від участі в судовій експертизі не може бути попереджене шляхом вжиття заходів забезпечення позову, метою яких не є вирішення процесуальних питань, які виникають під час розгляду справи. Щодо останнього існує інститут заходів процесуального примусу (Глава 9 ЦПК України).

На момент розгляду заяви про забезпечення позову суду не надано достатньо доводів щодо реального характеру спору між сторонами, адже позивач наводячи відповідні аргументи не конкретизує обставини на які посилається та не зазначає докази, які об'єктивно можуть свідчити про наявність спору.

Так, позивач стверджуючи про спільне проживання однією сім'єю з відповідачкою та її дитиною не вказує адресу за якою вони проживали, не зазначає обставини, які свідчать про спільне ведення господарства, постійний характер заявлених відносин, перелік взаємних прав та обов'язків, які в цей період мали місце. Не зазначає позивач обставин за яких відповідачка відмовилась зазначати його батьком дитини та його відношення до цього на той час. Позивач стверджує, що постійно спілкується з дитиною і матеріально забезпечує її на теперішній час, однак одночасно вказує, що адреса проживання відповідача, а відповідно і дитини, йому невідома з моменту припинення між ними подружніх відносин, тобто з 2013 року. Позивач просить допитати свідків, при цьому не вказуючи жодної обставини, яка ними може бути підтверджена.

Крім того заявник, на виконання вимог пункту 2 частини першої статті 150 ЦПК України, не конкретизував, які саме дії слід заборонити вчиняти відповідачу, обмежившись загальною ознакою таких дій, та не вказав підстав, які б свідчили про те, що така заборона може призвести до реального обмеження права особи на виїзд за межі України, з урахуванням встановленого порядку виїзду, який реалізується уповноваженими органами за умови дотримання визначеної законодавцем процедури.

Не надав заявник доказів та не навів належних та достатніх фактів, які свідчать про наміри відповідачки вивезти дитину на постійне місце проживання до іншої країни.

Отже, враховуючи наведене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволені заяви про забезпечення позову, оскільки: заявником не надано доказів про те, що між сторонами дійсно виник спір; існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; заявлений вид забезпечення позову не відповідає позовним вимогам; у разі забезпечення позову можуть бути порушені інтереси неповнолітньої особи та обмежені гарантовані їй Конституцією та Законами України права і свободи.

На підставі викладеного та керуючись наведеними положеннями національного законодавства України, суддя

постановив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Апеляційного суду Херсонської області через Великоолександрівський районний суд Херсонської області шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її отримання.

Суддя: О.О. Сікора