28 вересня 2018 року
Рівненський міський суд Рівненської області в складі:
головуючого судді Кучиної Н.Г.,
при секретарі Прокопчук Л.М.,
за участю позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення,-
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення.
В обґрунтування позовних вимог вказує, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, на підставі договору дарування. В квартирі зареєстрований її син - ОСОБА_2 та з початку 2018 року проживає його співмешканка - ОСОБА_3 ЇЇ син та співмешканка почали зловживати, на її думку, наркотичними препаратами, часто влаштовують сварки та бійки, принижують її перед сусідами та родичами, в її сторону лунають погрози фізичною розправою. Крім того, в утриманні квартири, її ремонті, оплаті послуг за електроенергію та газ відповідачі участі не приймають, чим завдають їй значних матеріальних збитків.
Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просить суд їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві.
Відповідачі в судове засідання не з»явилися, повідомлялися про час та дату розгляду справи належним чином, причину неявки суду не повідомили. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Таким чином суд проводить розгляд справи на підставі статті 280 ЦПК України в заочному порядку, на підставі наявних у справі даних та доказів за згодою позивача.
Суд, заслухавши позивача, свідка, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, на підставі договору дарування АЕР № 787499 від 04.06.2002 року (а.с. 6).
В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 проживає у спірній квартирі разом зі своєю співмешканкою ОСОБА_3
Відповідачі ніде не працюють, кошти на оплату житло-комунальних послуг не надають, чим зумовлюють для позивача додатковий тягар щодо оплати послуг, якими він користується, часто порушують громадський порядок та правила співжиття у квартирі.
У зв»язку з тим, що відповідач систематично вчиняє психологічне та фізичне насильство в сім»ї, позивач неодноразово зверталася до територіальних органів Національної поліції України (а.с. 8).
За результатами звернень позивача, відповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності (а.с. 10, 11).
07.09.2018 року позивачем було заявлене клопотання про виклик у судове засідання свідка, дане клопотання судом прийнято до уваги та задоволено.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ч. 2 ст. 76 ЦПК України).
Згідно ч. 1 ст. 90 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.
Свідок ОСОБА_4, яка є сусідкою сторін по справі в судовому засіданні дала покази, що відповідач вчиняє постійно сварки. Неодноразово викликала працівників поліції. Вказала, що з відповідачем проживає його співмешканка ОСОБА_3, яка також погрожує ОСОБА_1 фізичною розправою.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Позивачка в судовому засіданні пояснила, що не може проживати в одній житловій площі разом з відповідачами, оскільки останні ведуть антисоціальний спосіб життя, яке не сумісне з нормальним життям.
Постановами Рівненського міського суду Рівненської області, а саме:

-від 06.04.2018 року відповідач ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та було застосовано відносно нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 170 грн (а.с. 10);

-від 22.06.2018 року відповідач ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та було застосовано відносно нього адміністративне стягнення у виді штрафу у сумі 340 грн (а.с. 11);

Судом встановлено, що постановами Рівненського міського суду Рівненської області від 06.04.2018 року та від 22.06.2018 року, відповідач вчиняв психологічне насильство в сім»ї відносно своєї матері, ОСОБА_1

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров»я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов:

-систематичне порушення правил співжиття;

-вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Відповідно до п. 17 Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами ЖК України» № 2 від 12.04.1985 року при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

Відповідно до ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, зокрема постановами Рівненського міського суду Рівненської області від 06.04.2018 року та від 22.06.2018 року є доказом про застосування заходів запобігання та громадського впливу та свідчить про систематичність порушення відповідачем правил співжиття і є підставою виселення відповідача, виходячи з того, що відповідач на заходи адміністративного впливу не реагує, що робить неможливим спільне проживання з відповідачем в одній квартирі для позивача.

Аналогічна позиція зазначена і в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.03.3016 року у справі № 6-16333ск15. Обставинами справи на яких ґрунтувалося вказане рішення було п»ятиразове притягнення особи, яку виселяли до адміністративної відповідальності, у тому числі тричі за вчинення насильства в сім»ї.

Як встановлено в ході розгляду справи, ОСОБА_3 проживає в спірному житлі без відповідних правових підстав , зареєстрована в іншому житловому приміщенні.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення.

При цьому, вирішення питання про наявність правових підстав для виселення особи із житлового будинку залежить, зокрема, від вирішення питання про правомірність набуття права користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, від ставлення до своїх обов'язків по утриманню житла, а також відношення до прав та свобод інших співмешканців.

Саме по собі право власності не є абсолютним та може бути обмежено у випадках, встановлених законом. Право вимагати в судовому порядку виселення членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має власник житла відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч.1. 2 ст. 321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК. Такий висновок Верховний Суд України зробив у справі N 6-24089св06 (ухвала від 31 січня 2007 р.). Подібне у справі N 6-20552св07 (рішення від 28 травня 2008 р.).

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Таким чином, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для позивача спільне проживання з відповідачем в одній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 внаслідок триваючої антигромадської поведінки, раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів, ОСОБА_5 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, проте і надалі разом зі своєю співмешканкою ОСОБА_3 продовжують вчиняти сварки та погрожувати фізичною розправою позивачу. А тому, зважаючи на вищевикладене, суд вважає за необхідне позов задовольнити.

Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовій збір у розмірі 704,80 грн.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем по оплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. підлягають відшкодуванню з відповідачів.

На підставі викладеного, керуючись ст. 116, 127 ЖК України, ст.ст. 76, 90, 223, 230, 234, 258, 259, 264, 265, 273, 280, 281, 282, 284, 289, 352, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення - задоволити.

Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення .

Виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення .

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до апеляцiйного суду Рівненської області через Рiвненський мiський суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_1, виданий органом №5610 03.01.2018 року, адреса проживання: АДРЕСА_1

Відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, адреса проживання: АДРЕСА_1

Відповідач ОСОБА_3, адреса проживання: АДРЕСА_1

Повний текст рішення складено 28 вересня 2018 року

Суддя Н.Г. Кучина