Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 760/9529/15-ц

провадження № 61-17465св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року у складі судді Ключника А. С. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 липня 2017 року у складі колегії суддів: Рубан С. М.,

Іванченка М. М., Желепи О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за розпискою.

Позовна заява мотивована тим, що 16 березня 2012 року він надав відповідачу грошові кошти у сумі 671 500,00 євро та 311 288,25 доларів США, а відповідач зобов'язався до 16 травня 2012 року їх повернути, про що ОСОБА_4 власноручно написав розписку.

У термін, зазначений у розписці відповідач борг не повернув, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом, у якому просив стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 22 400 208,29 грн, проценти від суми позики в сумі

6 903 296,20 грн, інфляційні нарахування у сумі 15 904 147,89 грн, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 1 999 448,73 грн та судові витрати.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року у справі відкрито провадження.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 16 липня 2015 року цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за розпискою направлено за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 прийнято до провадження.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 остаточно просив стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 22 897 488,89 грн, проценти від суми позики у сумі

9 674 418,15 грн, інфляційні нарахування у сумі 16 577 781,96 грн, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 2 429 643,14 грн та судові витрати.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу за борговою розпискою від 16 березня 2012 року у розмірі основного боргу 24 403 760,70 грн, проценти від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України за період із 17 травня 2012 року по 30 листопада 2015 року у розмірі 11 178 218,18 грн, фінансової санкції у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми за період

із 17 травня 2012 року по 30 листопада 2015 року у розмірі 2 593 484,60 грн, а всього - 38 175 463,48 грн.

У задоволенні решти позову - відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки між сторонами укладений фактично договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу кошти, який їх не повернув, тому вимога позивача про стягнення боргу є правомірною.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Святошинського районного суду м. Києва

від 30 листопада 2015 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У липні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 липня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимог та в цій частині справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення не відповідають правовій позиції викладеній у постановах Верховного Суду України від 02 липня

2014 року № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15, хоча згідно зі статтею 360-7 ЦПК України 2004 року має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, а також позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зазначеною в ухвалі від 12 липня 2017 року у справі № 463/1479/15-ц. Крім того, апеляційний суд не перевірив, чи не існували між сторонами у справі комерційні й ділові відносини, обмежившись констатацією того, що між сторонами укладений договір позики. Також зазначив, що судом першої інстанції його не було допущено до участі у розгляді справи, у зв'язку з чим, він був позбавлений можливості реалізувати свої права надані ЦПК України. При цьому апеляційний суд розглянув його апеляційну скаргу поверхнево, не ознайомившись з основними обставинами справи. Крім того, вважає, що у зв'язку з неявкою його у судове засідання суд першої інстанції повинен був прийняти виключно заочне рішення, проте всупереч вимогам чинного законодавства, суд першої інстанції прийняв рішення у загальному порядку, чим позбавив його права скористатися передбаченим статтею 228 ЦПК України правом на перегляд заочного рішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 09 листопада 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

У вересні 2017 року від ОСОБА_3 надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4, в яких заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню, оскільки не спростовує висновків судів першої й апеляційної інстанцій, а фактично зводиться до переоцінки доказів, яким суди надали належну оцінку.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судове рішення судів першої і апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що 16 березня 2012 року ОСОБА_3 позичив ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 671 500,00 євро та 311 288,25 доларів США, про що складено розписку, відповідно до якої останній отримав від позивача гроші в борг у сумі

671 500,00 євро та 311 288,25 доларів США та зобов'язався повернути вказану суму позивачу до 16 травня 2012 року.

У встановлений термін відповідач кошти не повернув та в добровільному порядку відмовляється виконати своє зобов'язання.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

З урахуванням наведених положень закону, суди, проаналізувавши зміст розписки відповідача, дійшли обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли відносини позики і відповідач свої зобов'язання не виконав належним чином.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає, тому норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

З огляду на викладене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій, здійснених на підставі належним чином оцінених доказів, про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за договором позики у розмірі

24 403 760,70 грн, процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України за період із 17 травня 2012 року по 30 листопада 2015 року у розмірі

11 178 218,18 грн (на підставі статті 1048 ЦК України) та фінансової санкції у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми за період із 17 травня 2012 року

по 30 листопада 2015 року у розмірі 2 593 484,60 грн (на підставі статті 625 ЦК України), а всього - 38 175 463,48 грн.

Доводи касаційної скарги про те, що оскаржувані судові рішення не відповідають правовій позиції викладеній у постановах Верховного Суду України від 02 липня

2014 року № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15 є безпідставними, оскільки судами правильно застосовані норми матеріального права, та їх висновки узгоджуються з правовими позиціями, висловленими у наведених постановах.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що апеляційний суд не перевірив, чи не існували між сторонами у справі комерційні та ділові відносини, обмежившись констатацією того, що між сторонами укладений договір позики, не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки доказів.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції повинен був прийняти заочне рішення, є необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції не постановлялась ухвала про проведення заочного розгляду справи, а вирішуючи питання щодо відкладення розгляду справи за другою заявою сторони відповідача, суд діяв відповідно до вимог статті 191 ЦПК України 2004 року.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик