н/п 2/490/121/2018 Справа № 490/732/18
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
10 вересня 2018 року м.Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого - судді Гуденко О.А.,
при секретарі - Кваші С.О.
розглянувши у судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням, -
В січні 2018 року позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача та просили визнати ОСОБА_3, таким що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2.
Позивач ОСОБА_1 надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного ро згляду справи не заперечує.
Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилия, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися судом належним чином, про причини неявки суду не повідомили.
Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення (відзив) проти позову не надав.
Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін в порядку заочного розгляду, оскільки у відповідності до вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а також у справі достатньо даних про права та взаємини сторін.
Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.
Як вбачається із матеріалів справи, 29.12.2006 року Управлінням з використання та розвитку комунальної власності міської ради видано Свідоцтво про право власності на житло АДРЕСА_1, яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 - 1/5, ОСОБА_3-1/5, ОСОБА_1 -1/5, ОСОБА_3 -1/5, ОСОБА_5 - 1/5.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19.11.2015 року,шлюб, зареєстрований 11.06.2005 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 442, між ОСОБА_5 / дошлюбне прізвище ОСОБА_6 та ОСОБА_4 - розірвано. Після розірвання шлюбу дружині залишити прізвище чоловіка - ОСОБА_4.

Згідно протоколу № 237563 проведення електронних торгів від 22.02.2017 року, ОСОБА_2 стала переможцем торгів майна, а саме: 1/5 частки 3-х кімнатної квартири, заг. площею 57,9 кв.м., за адресою: м. Миколаїв. АДРЕСА_2.

Відповідно до Свідоцтва від 30.03.2017 року, приватним нотаріусом ММНО Миколаївської області ОСОБА_7, та на підставі акта про проведення електронних торгів, затвердженого Начальником Центрального ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області ОСОБА_8 01.03.017 року, посвідчив, що ОСОБА_2, належить на праві власності майно, що складається з: 1/5 частки квартири (в цілому квартира 3-х, заг. площею 57,9 кв.м., житлова площа 39,9 кв.м.), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яке придбане ОСОБА_2 за 74200,00 грн. що раніше належало ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 29.12.2006 року. Зареєстровано в реєстрі за № 495, що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власнсоті.

Згідно повідомлення Центрального відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області, про те, що проведеною перевіркою було встановлено, що дійсно ОСОБА_3, за адресою: АДРЕСА_4 не мешкає.

Відповідач не проживає за місцем свого проживання. Усі витрати по оплаті житлово-комунальних послуг позивачі сплачують самостійно, ніякої допомоги від відповідача не отримують.

Факт не проживання відповідача за вищевказаною адресою підтвердили сусіди ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 у Акті про не проживання від 14.06.2017 року та від 26.01.2018 року.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до правової позиції Верховного Суду України в справі №688/63/15-ц, у справі №6-709цс16 положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин в будь-який час.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення. ( ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що є підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування вищезазначеним будинком.

Таким чином, позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Судовий збір сплачений позивачем при подачі позовної заяви до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 18, 259, 263-265, 280, 281, 284 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Центрального районного суду

м. Миколаєва Гуденко О.А.