Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/2598/18 Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Полякова О.З.

Суддів Бєлки В.Ю.

ОСОБА_2

При секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа: Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до МВС України, третя особа: Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, про відшкодування моральної шкоди. Який згодом уточнив.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що до 2015 року він проходив службу в Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області (далі -ГУМВС), та на підставі свідоцтва про хворобу № 42/с від 04.02.2015 був звільнений за станом здоров'я. Під час проходження служби отримав ряд тяжких захворювань, через які йому було III групу інвалідності. Зазначав, що його постійно турбують головні болі в лобно-тім'яній області, правому підребер'ї та в попереку, які підсилюються при фізичному навантаженні, часто виникає запаморочення, похитування при ходінні, порушення сну, різку слабість та оніміння кінцівок. Внаслідок отриманих хвороб порушено його нормальний життєвий стан, він позбавлений можливості реалізовувати нормальні життєві функції, звички та бажання. Він не може забезпечувати свою родину, має витрачати кошти на відновлення здоров'я, постійно відчуває психологічний дискомфорт, в звязку з чим не може вести повноцінний спосіб життя.

Враховуючи вищевикладене просив стягнути на його користь з Міністерства внутрішніх справ України моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. та витрати на правову допомогу.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду, ухвалити нове яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Вислухавши доповідача, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 проходив службу в органах внутрішніх справ України та займав посаду помічника оперативного чергового чергової частини штабу ГУМВС України в Запорізькій області, що зазначено у свідоцтві про хворобу № 42/с від 04.02.2015 (а.с. 7).

Разом з тим позивачем не було надано суду, відповідного наказу про звільнення, трудової книжки, послужного списку тощо, які б підтверджували, що він був звільнений з органів внутрішніх справ за станом здоров'я у 2015 році.

З наявного в матеріалах справи свідоцтва про хворобу № 42 о/с від 04.02.2015, виданого Військово-лікарською комісією ГУМВС України в Запорізькій області, захворювання ОСОБА_3 пов'язані із проходженням служби в органах внутрішніх справ (а.с. 7-8).

Відповідно довідки до акту огляду МСЕК серії АВ № 0297142, ОСОБА_3 встановлено III групу інвалідності за захворюванням, пов'язаним із проходженням служби в органах внутрішніх справ. При цьому, інвалідність була встановлена строком до 01.04.2016 року. (а.с. 5)

Будь-яких доказів, які б свідчили про проходження позивачем чергового огляду комісією МСЕК матеріали справи не містять.

За змістом довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії АГ № 0008811 від 02.03.2015 року, встановлено ступінь втрати професійної працездатності ОСОБА_3 30% одноразово. (а.с.6).

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

У п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує обов'язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності.

Згідно зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.ст. 77,81 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем у порушення вищевказаних положень закону не доведено факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України, наявний причинний зв'язок між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди та вини відповідача в її завданні, чи наявність підстав для відшкодування моральної шкоди незалежно від вини відповідача за ч.2 ст. 1167 ЦК України.

Сам факт отримання ушкодження здоров'я при виконанні службових обов'язків та отримання інвалідності не є доказом протиправних дій, бездіяльності або рішень Міністерства внутрішніх справ України, та не є підставою для відповідальності за ч.2 ст. 1167 ЦК України.

Колегія звертає увагу на ту обставину, що висновок МСЕК з приводу того, що захворювання ОСОБА_3 пов'язано з проходженням служби в органах внутрішніх справ, свідчить лише про те, що воно виникло в період проходження служби, однак не встановлює причин виникнення такого захворювання, а тому не є підставою для висновку, що причиною захворювання були саме протиправні дії або бездіяльність з боку Міністерства внутрішніх справ України.

Окрім того, слід зауважити, що ОСОБА_3 проходив службу в ГУМВС України у Запорізькій області, а не в Міністерстві внутрішніх справ України, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог щодо покладення обов'язку з відшкодування моральної шкоди саме на відповідача.

Таким чином, позивачем на підтвердження позовних вимог щодо наявності факту протиправних дій або бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України, причинного зв'язку між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди, а також вини відповідача в її завданні, не було надано жодного належного та допустимого доказу.

Окрім того, зміст, коло суб'єктів і розмір відшкодування страхування у разі каліцтва, заподіяного працівникові міліції при виконанні службових обов'язків, а також інвалідності, що настала у період проходження служби або не пізніш як через 3 місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце у період проходження служби у зв'язку з особливістю об'єкта посягання були врегульовані ст. 23 Закону України «Про міліцію» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), цими спеціальними нормами відшкодування моральної шкоди не передбачалось.

Більш того, у правовій позиції викладеній Верховним Судом України в рішенні від 21.10.2012 року у справі №6-6989кс02 та ухвалі від 29.07.2003 року у справі №6-405кс03 також зазначено, що спеціальним законодавством, яке регулювало порядок проходження служби в органах внутрішніх справ, відшкодування моральної шкоди працівникам (страхувальникам) не передбачалось.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вбачає, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції, враховуючи вимоги ст..ст. 89 ЦПК України, повноі всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову,

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст.374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 27.09.2018 року.

Головуючий:

Судді: