АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 643/16112/16-ц (категорія: про відшкодування шкоди)

Провадження № 22ц/790/2301/18

14 червня 2018 року Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів:

головуючого судді - Кіся П.В.,

суддів: - ОСОБА_1,

- ОСОБА_2,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргоюОСОБА_3

на рішення Московського районного суду міста Харкова від 25 січня 2018 року (суддя Погасій О.Ф.)

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6,

про визнання договору довічного утримання та заповіту недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

14.12.2016 року ОСОБА_3 подав позовну заяву, яку в подальшому уточнив та просив суд визнати недійсними договір довічного утримання, укладений 11.08.2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_5 за р. № 1641, а також заповіт від 03.06.2013 року від імені ОСОБА_7 на імя ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5 за р. № 1292

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_8 посилався на те, що, його рідній сестрі ОСОБА_7 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1.

18.10.2016 року ОСОБА_7 померла. При її житті вони підтримували добрі сімейні стосунки і коли вона потребувала допомоги, його родина завжди їй допомагала. Після смерті сестри він з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно дізнався, що за два місяці до смерті, а саме - 11.08.2016 року, його сестра уклала договір довічного утримання з ОСОБА_4, та, відповідно до умов цього договору, передала у власність відповідачу належну їй квартиру.

Позивач вважає, що відповідач не виконувала умови договору, який носив удаваний характер, оскільки відповідач розуміла, що за станом здоровя його сестрі залишилось недовго жити та скористалась цим.

Крім того, вказував позивач ОСОБА_3, 03.06.2013 року його сестра ОСОБА_7 склала заповіт, яким заповідала належну їй квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_9, що відповідач скористалась тяжким становищем померлої та змусила ОСОБА_7 написати заповіт на свою користь.

Відповідачка ОСОБА_4 проти позову заперечувала, вказуючи, що вона фактично взяла опіку над своє хрещеною матірю ОСОБА_7 після смерті її сина у 2012 році, допомагала їй матеріально, купувала ліки, їжу, допомагала по господарству, оплачувала комунальні послуги, організувала ремонтні роботи, забезпечила меблями та побутовою технікою, купувала ліки і доглядала в лікарні. Заповіт у 2013 році ОСОБА_7 склала за власним бажанням і договір довічного утримання у 2016 році також був укладений з вільного волевиявлення ОСОБА_7

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 25 січня 2018 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

ОСОБА_9 рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що в порушення умов договору, відповідачка ОСОБА_4 не виконувала покладені на неї обов'язки. Вона не надала суду доказів забезпечення відчужувача доглядом, необхідними продуктами харчуванням, організацією їх доставки за місцем її проживання та оплатою їх вартості; не забезпечила надання ОСОБА_7 побутових послуг, виконання різних видів ремонтних робіт, забезпечення меблями та побутовою технікою; не надала доказів оплати відповідачкою комунальних послуг, забезпечення ОСОБА_7, згідно з рецептами лікарів належними лікувальними засобами.

ОСОБА_9, що суд прийняв письмові докази - копії чеків на ліки, які були надані відповідачкою, не надавши належної оцінки тій обставині, що вони не містять інформацію, яка б свідчила, що ці ліки були придбані саме для ОСОБА_7 Будь-яких інших письмових доказів догляду за ОСОБА_7 відповідачкою надано не було і в рішенні суду на будь-які інші письмові докази посилання відсутні.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України ( в ред. Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна доводи ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень ( ст.ст.10, 60 ЦПК України в редакції цього кодексу, яка діяла на час подання позовної заяви та її уточнення; статті 12, 83 діючого ЦПК України)

Розглядаючи справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам та іншим особам, що беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Судовим розглядом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 на праві особистої приватної власності належала ОСОБА_7І, яка померла 19.10.2016 року.

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_7 могли би бути її чоловік ОСОБА_10 та її син ОСОБА_11, але вони померли ще за її життя, 25.04.1999 р. та 07.08.2012 р. відповідно (а.с.25,26).

При житті ОСОБА_7 хворіла на цукровий діабет, дифузний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз, перенесла інсульт (а.с.131-132, 174, 175).

03.06.2013 року ОСОБА_7 уклала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5 за р. № 1292, яким заповідала на випадок своє смерті належну їй квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_4 (а.с.108).

11.08.2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 був укладений договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5 за р. № 1642 (а.с.4-5).

Після смерті ОСОБА_7 відповідач ОСОБА_4 набула право власності на вищезазначену квартиру на підставі договору довічного утримання. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 18.11.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_12 за р. № 2216, ОСОБА_4 передала спірну квартиру у власність ОСОБА_6

Позивач ОСОБА_8 - брат померлої, 20.02.2017 року звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 На підставі його заяви була заведена спадкова справа № 103/2017, більше із заявами про прийняття спадщини або про відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори ніхто не звертався, свідоцтва на спадщину не видавалось, що підтверджується відповіддю Шостої Харківської державної нотаріальної контори та Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (а.с.147-151).

Відповідно до ст.1233, 1234, 1247 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (ч. 2 ст. 1247 ЦК України). Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно з роз'ясненнями, наданими в п.п. 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, а тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК).

Таким чином, для визнання правочину (заповіту) недійсним з наведених вище підстав необхідним та обов'язковим є встановлення того факту, що саме в момент укладення спірного правочину (складання заповіту), а не в будь-який інший момент, особа, яка його уклала (склала), не усвідомлювала своїх дій або не могла керувати ними.

Згідно зі ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За вимогами частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_13 змусила підписати заповіт і скористалась тяжким становищем ОСОБА_7, оскільки вона втратила чоловіка та сина і почала зловживати спиртними напоями є лише його власним припущенням.

Зі змісту заповіту вбачається, що він був записаний нотаріусом зі слів заповідача, заповіт був прочитаний особисто ОСОБА_7 та власноручно підписано. (а.с. 108)

Вчинення померлою ОСОБА_7 оспорюваного заповіту не суперечить актам цивільного законодавства, інтересам держави та суспільства, його моральним засадам, на час укладення заповіту спадкодавець не була визнана недієздатною, її дієздатність була перевірена нотаріусом. Оскільки зворотного не доведено, колегія суддів вважає, що заповіт посвідчено у встановленому законом порядку, тобто було дотримано вимогу про нотаріальне посвідчення заповіту, волевиявлення заповідача було вільним, обґрунтованим і відповідало його внутрішній волі та меті (наслідкам), яку переслідував спадкодавець.

Згідно зі ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувана утриманням (або) доглядом довічно.

В позовній заяві ОСОБА_8 посилається на те, що укладений між ОСОБА_13 та ОСОБА_7 договір довічного утримання є удаваним.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Відповідно до вимог ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору купівлі-продажу, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Зі змісту договору довічного утримання (догляду) від 11.08.2016 року вбачається, що сторони, укладаючи його діяли добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, будучи попередньо ознайомленими з вимогами щодо недійсності правочинів.

Пунктом 16 договору визначено, що сторони підтверджують те, що договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення кожного з них є вільним і відповідає внутрішній волі, договір не має характеру фіктивного удаваного правочину, вони не страждають в момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті.

Доказів на підтвердження того, що договір довічного утримання (догляду) від 11.08.2016 року є удаваним ОСОБА_3 не надано.

Відповідно до положень ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача.

Вказані в апеляційній скарзі ОСОБА_3 доводи про те, що відповідачка ОСОБА_4 не виконувала покладені на неї договором довічного утримання обов'язки є лише його припущеннями, Ці обставини не доведені шляхом надання належних та допустимих доказів.

Доказів того, що відчужувач ОСОБА_7 укладала заповіт і договір довічного утримання не зі своєї волі позивачем не надано, а матеріали справи таких не містять.

Доводи апеляційної скарги повторюють позовні вимоги та доводи позивача в суді першої інстанції, яким суд належну правову оцінку в рішенні.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не свідчать про наявність підстав для скасування чи зміни рішення суду, апеляційний суд у відповідності до вимог ст.375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 25 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 червня 2018 року.

Головуючий П.В. Кісь

Судді: І.В. Бурлака

ОСОБА_2