КОПІЯ
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/1411/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2018 року м. Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

ОСОБА_1 (суддя доповідач), ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №686/18455/17 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 03 липня 2018 року (суддя Козак О.В., повне судове рішення складено 11.07.2018 року) у справі за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_6, про стягнення шкоди,

в с т а н о в и в:

Відповідно до пункту 8 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_4 зазначала, що 06.08.2016 року о 12 год. 30 хв., ОСОБА_5, керуючи автомобілем «FORD», д.р.н. АВ5308АО по проспекту Миру, 54 в м. Хмельницькому, порушуючи Правила дорожнього руху України допустив зіткнення з належним на праві власності позивачу автомобілем «TOYOTA COROLLA», реєстраційний номер 47309ТС під керуванням ОСОБА_6, внаслідок чого цей автомобіль отримав механічні ушкодження. Позивачка вказує, що шкода завдана їй пошкодженням автомобіля становить 31000 грн., проте страхова компанія, в якій застрахована цивільно правова відповідальність водія ОСОБА_5 виплатила лише 3100 грн. На думку позивачки, оскільки страхова сума за заподіяну шкоду, передбачена договором страхування між відповідачами становить 100 000 грн., тому саме ПрАТ «УПСК» має відшкодувати шкоду в сумі 27900 грн. Враховуючи уточненні вимоги, ОСОБА_4 просила суд стягнути солідарно з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та ОСОБА_5 27900 грн. шкоди.

Протокольною ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 20 квітня 2018 року до участі у справі в якості третьої особи залучено ОСОБА_6

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 03 липня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_4 27900 грн. страхового відшкодування. В задоволені решти вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» оскаржила його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачем були заявлені позовні вимоги про солідарне стягнення, тоді як суд прийняв рішення про задоволення позову за рахунок ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія». Апелянт вказує, що оскільки згідно Аварійного сертифікату у діях водія ОСОБА_5 вбачається відповідальність лише у розмірі 10% від обєму спільно заподіяних збитків, тому страхова компанія правомірно сплатила позивачці 3100 грн. Разом з тим, як зазначає апелянт, суд при прийнятті рішення не дав належної оцінки Аварійному сертифікату. ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» вважає, що висновок суду першої інстанції, що вину ОСОБА_6 не встановлено спростовується наявними у справі доказами. Крім того, судом не було прийнято до уваги, які саме порушення допущено кожним із учасників ДТП. Враховуючи вищевикладене, ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» просить суд скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 зазначає що суд не вийшов за межі позовних вимог при прийнятті рішення; оцінив дані Аварійного сертифікату у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України та в мотивувальній частині вказав, що будь-яких доказів на підтвердження в діях водія ОСОБА_6 порушень ПДР не надали. Тому ОСОБА_4 просить рішення Хмельницького міськрайонного суду від 03 липня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» без задоволення.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 06.08.2016 року о 12 год.30 хв. в м. Хмельницькому по проспекту Миру, 54 ОСОБА_5 в порушення вимог п.п. 12.3,12.4 ПДР України, керуючи автомобілем «Ford» д.н.з. АВ 5308АО при виникненні небезпеки для руху чи перешкоди не прийняв міри для зменшення швидкості, в результаті чого відбулося зіткнення із автомобілем «Toyota Corolla», д.н.з. 47309ТС під керуванням ОСОБА_6, що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія ВСС №046558 автомобіль «Toyota Corolla», д.н.з. 47309ТС належить ОСОБА_4

Постановою Вінницького міського суду від 03.11.2016 року № 127/21544/16-п, що набрала законної сили 15.11.2016 року, ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження в справі закрито, в зв'язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення.

Відповідно до полісу обов'язкового страхування №АІ/9464122 від 24.03.2016 року ОСОБА_5 застрахував свою цивільно-правову відповідальність в ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» і страхова сума за шкоду, заподіяну майну, становить 100 000,00 грн. з франшизою в сумі 500 грн ( а.с. 5).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно виходив з того, що діями ОСОБА_5, які виразилися у порушенні ним Правил дорожнього руху України спричинено майнову шкоду позивачу, а ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», уклавши з ОСОБА_5 договір страхування його цивільно-правової відповідальності, взяло на себе обов'язок у межах страхової суми відповідати за шкоду, завдану страхувальником третій особі. І оскільки позовні вимоги ОСОБА_4 заявлені в межах ліміту страхового відшкодування, а ПрАТ «УПСК» та ОСОБА_5 не є солідарними боржниками, адже їхні дії не були спільними і відповідачі не завдали неподільної шкоди взаємоповязаними, сукупними діями, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що підлягає до стягнення саме з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь ОСОБА_4 27900 грн. страхового відшкодування.

Дійшовши такого висновку, що узгоджується з матеріалами справи, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.

В силу ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок.

Згідно положень ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають з обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року N 1961-IV "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон N 1961-IV (стаття 3, в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин) обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону N 1961-IV, що діяв на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що діяв на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи.

В силу ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ч. 6 ст. 82 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги щодо виходу суду першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення за межі позовних вимог, ухваливши стягнути лише із ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» коштів, в той час коли позивачем заявлено позовні вимоги про солідарне стягнення, не заслуговують на увагу, адже стягуючи з ПрАТ «УПСК» страхове відшкодування суд діяв відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, які саме порушення Правил дорожнього руху України допущені кожним із учасників ДТП, колегія суддів вважає їх недоведеними, адже відповідачами в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів про порушення водієм автомобіля «Toyota Corolla», д.н.з. 47309ТС ОСОБА_6 Правил дорожнього руху України та вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП під час ДПТ, що мала місце 06.08.2016 року.

В силу ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Як встановлено судовою колегією, відповідачі не скористалися своїм правом на надання чи витребування при відсутності можливості надання доказів; зазначенні клопотання в суді першої інстанції не заявлялися і судом постановлено рішення із врахуванням тих доказів, що надавалися учасниками процесу.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки постанові Хмельницького міськрайонного суду від 28.02.2017 року та Аварійному сертифікату від 27.04.2017 року не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди апелянта з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом зазначених доказів.

Так, відповідно до приписів ч. 2, ч. 3 статті 89 ЦПК України, яка регламентує оцінку доказів, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом першої інстанції відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України надано оцінку Аварійному сертифікату від 27.04.2017 року, як письмовому доказу в сукупності із іншими доказами. І судова колегія вважає, що посилання аварійного комісара на те, що він вважав би рахувати, що у діях водія ОСОБА_5 вбачається відповідальність з врахуванням усіх обставин, що мають істотне значення у розмір 10% від обєму спільно заподіяних збитків, спричинених внаслідок пошкодження автомобіля «Toyota Corolla», д.н.з. 47309ТС, а відповідальність водія ОСОБА_6 відповідно 90% не є достовірним та достатнім доказом наявності вини у відсотковому відношенні 90% в діях водія «Toyota Corolla», д.н.з. 47309ТС під час ДТП, що мала місце 06.08.2016 року. А згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, нормами процесуального законодавства не передбачено право суду давати оцінку іншим судовим рішенням, а лише відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, що набрала законної сили, є обовязковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що постановою Хмельницького міськрайонного суду від 28.02.2017 року не встановлено наявність вини ОСОБА_6 у ДТП, що мала місце 06.08.2016 року.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків оскаржуваного рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, оскільки ці доводи скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищенаведене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, що ухвалене на основі приписів норм права, які регламентують спірні правовідносини та на основі зясованих обставин, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, що були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 03 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 вересня 2018 року.

Судді: (підпис) ОСОБА_1

(підпис) ОСОБА_2

(підпис) ОСОБА_3

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду А.П. Корніюк