Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У.№ 323/2196/17 Головуючий у 1 інстанції: Плечищева О.В.
№ 22-ц/778/2388/18 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Воробйової І.А.

Полякова О.З.

Секретар: Бурима В.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 12 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ТОВ «Преображенське», третя особа: Реєстраційна служба виконавчого комітету Залізничної селищної ради Гуляйпільського району Запорізької області, Гуляйпільська державна нотаріальна контора Запорізької області про визнання безвідкличної довіреності та додаткової угоди до договору оренди землі недійсними та усунення перешкод у здійсненні права користування майном,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 6, 8245 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована на території Преображенської громади Оріхівського району Запорізької області, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю. 02.11.2009 року між ним та ТОВ «Преображенське» було укладено договір оренди земельної ділянки, строком на 5 років, який не містив жодних додатків та не був зареєстрований відповідно до діючого законодавства в державних органах влади.

Позивач зазначає, що в 2010 році він опинився у скрутному матеріальному становищі, терміново були потрібні кошти, сума яких значно перевищувала його доходи. Він звернувся до ТОВ «Преображенське» з проханням наперед видати орендну плату, на що директор ОСОБА_4. погодився. Коли прийшов за грошовими коштами, йому повідомили, що повинен скласти на ім'я директора чи то розписку, чи то довіреність, запевнивши, що вказаний документ не буде мати негативних для нього наслідків. Після цього відвезли до Гуляйпільської державної нотаріальної контори, де нотаріус надала готовий документ нічого не роз'яснюючи, лише вказала де поставити свій підпис.

Знаючи, про те, що укладений договір оренди землі припинив свою дію, жодних інших договорів з ТОВ «Преображенське» позивачем не укладалося, у 2015 році позивач мав намір укласти договір з іншим орендарем, в ТОВ «Преображенське» повідомили, що ним у 2010 році була видана довіреність на ім'я ОСОБА_4, строком на 30 років і є безвідкличною. На підставі цією довіреності 01.02.2016 році було укладено додаткову угоду № 1 до договору оренди, згідно якої строк оренди подовжено на 49 років.

Зазначені факти обурили позивача, адже директор, скориставшись його скрутним становищем та похилим віком, шляхом обману змусив підписати довіреність, не давши ознайомитися з її змістом, тим самим фактично заволодів його земельною ділянкою. Вказана довіреність була скасована ним 05.10.2016 року та вважає її такою, що суперечить вимогам чинного законодавства. У зв'язку з наявністю підстав, які свідчать про незаконність посвідченої нотаріусом довіреності, позивач вважає за необхідне вирішити питання про застосування наслідків недійсності, а саме визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 01.02.2016 року до договору оренди землі, підписані з обох сторін ОСОБА_4

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, довіреність, видану 20.05.2010 року від імені ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_4 визнати недійсною з моменту її видачі та посвідчення, а також Додаткову угоду № 1 від 01.02.2016 року до договору оренди земельної ділянки від 01.03.2010, кадастровий номер НОМЕР_1, укладену ОСОБА_4 від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності з ТОВ «Преображенське» в особі директора ОСОБА_4, та застосувати наслідки недійсності правочину.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 12 квітня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції невірно проаналізовані докази, не враховано, що він не мав наміру складати безвідкличну довіреність, яка була видана без будь-яких правових підстав, а також оспорювна додаткова угода до договору оренди земельної ділянки укладена представником, який одночасно є директором ТОВ «Преображенське».

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивачу ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності земельну ділянку, серії НОМЕР_2 від 30.09.2009 року, належить на праві власності земельна ділянка на території Новоселівського районної ради Оріхівського району Запорізької області площею 6,8245 га з кадастровим номером НОМЕР_1, з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва».

На підставі Договору оренди землі від 02.11.2009 року, укладеного між позивачем та ТОВ «Преображенське», зареєстрованого у Оріхівському районному відділі ЗРФ «Центр Державного земельного кадастру» 01.03.2010 року за № 20, вказана земельна ділянка була на десять років передана в оренду вказаному підприємству.

20.05.2010 року позивач видав довіреність ОСОБА_4, якою уповноважив повіреного здавати в оренду належні йому на праві власності земельні ділянки, визначати на власний розсуд умови, ціну та строк договору оренди, отримувати орендну плату у грошовій, натуральній чи відробітковій формах у будь-яких розмірах чи сумах, передбачених договором оренди земельних ділянок. Ця довіреність була видана строком на 30 років з правом передоручення, та також включала надання відповідачу повноважень на представництво позивача в судових установах та інших компетентних органах та установах.

Вказана довіреність була посвідчена державним нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори Горовою Я.О., та зареєстрована в реєстрі за № 1609.

01.09.2016 року, позивач отримав від ТОВ «Преображенське» грошову суму у розмірі 15000,00 грн. з призначення платежу як «орендна плата за 2016-2020 роки», що підтверджується видатковим касовим ордером від 01.09.2016 року.

Діючи на підставі вказаної довіреності, ОСОБА_4 від імені позивача 01 лютого 2016 року уклав з ТОВ «Преображенське» Додаткову угоду № 1 до договору оренди землі від 02.11.2009 року, зареєстрований у відділі державної реєстрації Залізничної селищної ради Гуляйпільського району Запорізької області 08.08.2016 року за № 17132508. За умовами цієї Додаткової угоди ТОВ «Преображенське» отримало в оренду на 49 років належну позивачу земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1.

05.10.2016 року позивач скасував довіреність від 20.05.2010 року, що підтверджується заявою, яка посвідчена державним нотаріусом та зареєстрована в реєстрі за № 395.

В позовній заяві та при апеляційному розгляді позивач послався одночасно і на те, що всупереч закону довіреність була безвідкличною, і на те, що підписуючи її, він не усвідомлював її зміст, тому що не прочитав який документ підписує, хоча жодних поважних причин цьому та існуючих перешкод для того щоб з'ясувати зміст підписаного ним документу, - не зазначає.

Також жодних доказів на підтвердження того, що за своїм змістом видана ним довіреність носила характер безвідкличної, не надав, тим більше сам безперешкодно скористався правом на її скасування.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що правочин є недійсним у разі недотримання умов його чинності, передбачених статтею 203 ЦК України, а саме: відсутність у сторін (сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності, відсутність волевиявлення учасника правочину та його невідповідність внутрішній волі учасника правочину, невідповідність форми вчиненого правочину вимогам закону, відсутність спрямованості волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату.

Згідно з ч. 1 ст. 247 ЦК України строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії.

У ст. 249 ЦК України зазначається про безвідкличну довіреність. Між тим випадків, з якими пов'язано видання такої довіреності, ЦК не наводить. Відтак, норма про безвідкличну довіреність є дозвільною, і така можливість використовується особою, яка видає довіреність тоді, коли їй це зручно. Із виданням безвідкличної довіреності особа, яка її видала, обмежується протягом цього часу в праві на її скасування.

Виходячи зі змісту дослідженої судом оспорюваної довіреності, немає підстав вважать, що надані позивачем повноваження повіреному, якимось чином порушують його власні права або суперечать його інтересам.

Довіреність містить перелік повноважень без зазначення будь-яких обтяжуючих позивача або таких що суперечать положенням чинного законодавства прав чи обов'язків.

Позивач реалізував своє право на скасування оскаржуваної довіреності.

При посиланні на те, що він не читав, який документ підписує, позивач не врахував, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Така позиція висловлена у постанові Пленуму Верхового Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N 9, 06.11.2009р.

Тож позивач не зазначив жодних причин, які перешкоджали б йому переконатися, що у нотаріуса він підписує саме довіреність, а не будь-який інший документ, хоча сам позивач не зазначає для чого, на його думку, був потрібен його підпис під документами у нотаріальній конторі.

Відсутність будь-яких порушень з боку відповідача, які потягли б за собою визнання обох правочинів недійсними підтверджується і фактичними обставинами справи.

Так, позивач був обізнаний про те,що належна йому земельна ділянка перебуває у оренді, отримував орендну плату, в тому числі наперед за майбутнє користування землею.

Факт отримання грошових сум позивач не оспорює, лише посилається на те, що отримував гроші раніше, а не в 2016 році. При цьому оспорюючи факт свого підпису у видатковому касовому ордері, він не заперечував того, що отримував від відповідача грошові суми як плату за користування його земельною ділянкою, не вимагає стягнення з відповідача орендної плати, не звертався з позовом про розірвання договору оренди з підстав несплати йому орендної плати.

Крім інших доводів, позивач посилався на те, що довіреність була видана ОСОБА_4, який був директором ТОВ «Преображенське», а відтак не міг вчиняти за цією довіреність будь-яких дій на свою користь.

Відповідно до ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Судом встановлено, що спірну Додаткову угоду від 01.02.2016 року ОСОБА_4 укладав діючи від імені позивача ОСОБА_3, а з іншого боку від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Преображенське», угода підписана представником Біловою О.А.

Таким чином, позивачем не було надано жодних доказів того, що відповідач вчинив правочин від його імені, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є.

Згідно із статтею 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором.

Статтею 1003 ЦК України зазначено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Відповідно до статті 1006 ЦК України повірений зобов'язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Оскільки згідно з видатковим касовим ордером від 1 вересня 2016 року, позивач отримав орендну плату за 2016-2020 р.р. у розмірі 15 000 гр., за користування земельною ділянкою за період майбутньої оренди, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Отримуючи наперед орендну плату, позивач, таким чином, погодився з продовженням договірних відносин, схвалив укладений від його імені правочин.

Відповідно до статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Із аналізу змісту частини першої статті 241 ЦК випливає, що підтвердженням такого схвалення закон визначає вчинені на його виконання дії особи, в інтересах якої його було укладено. Такі дії повинні свідчити про прийняття правочину до виконання.

Отримавши оренду плату наперед, позивач прийняв правочин до виконання, а відтак його послання на те, що його довіритель не мав права вчиняти правочин є безпідставними.

Крім того, позивач не зазначає жодних умов, за якими б укладена додаткова угода суперечила б закону, або порушувала б його права.

Так, позивач посилається лише на те, що правочин укладений на тривалий строк та він не мав наміру продовжувати договірні відносини.

Натомість строк дії договору не є тією обставиною яка розцінювалася б як вчинення правочину всупереч інтересам позивача, до того цей строк може бути змінений сторонами у будь-який час. Жодних фактів порушень, які були б вчинені саме орендарем щодо користування земельною ділянкою та виконання умов договору оренди, позивач не доводить.

Відтак суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 12 квітня 2018 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 19 вересня 2018 р.

Головуючий:

Судді: