АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«18» вересня 2018 року

м. Харків

справа № 641/662/18

провадження № 22-ц/790/4776/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Щербань Р.М.,

учасників справи:

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 червня 2018 року, ухвалене суддею Григорєвим Б.П.,-

ВСТАНОВИВ:

05 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

В обґрунтування позову зазначив, що 17 вересня 2013 року між сторонами укладено шлюб, в якому 11 січня 2014 року народилася дитина ОСОБА_5.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2015 року, що набрало законної сили, шлюб розірвано.

Станом на час розгляду справи дитина проживає сумісно з ОСОБА_2, яка чинить перешкоди у спілкуванні дитини з позивачем та її вихованні.

Зважаючи на те, що між сторонами склалися неприязні відносини, спілкування дитини з позивачем в присутності матері є неприйнятним та таким, що шкодить вихованню дитини.

Позивач має задовільні житлово-побутові умови та матеріальний стан для перебування доньки у нього з метою спілкування та її виховання.

Зважаю на зазначене, з урахуваннями остаточних уточнень, позивач просив суд встановити йому графік зустрічей з дитиною, що передбачає систематичні побачення та можливість вільного спілкування, без присутності відповідача, наступним чином: кожної пятниці місяця з 19 години 00 хвилин до суботи до 19 години 00 хвилин включно з правом батька особисто відводити та забирати дитину з навчального закладу та проводити спільно час з донькою за місцем проживання батька або у місцях масового відпочинку без присутності матері; встановити час для сумісного відпочинку протягом літнього періоду: з 01 липня по 14 липня включно, з 15 серпня по 30 серпня включно, зимового періоду з 07 січня по 21 січня включно, весняного періоду: один тиждень для оздоровлення без присутності матері з можливістю виїзду із донькою за межі м. Харкова; встановити побачення батька з донькою в період з 11 січня по 12 січня з 13 години 00 хвилин до 19 години 00 хвилин з приводу дня її народження, та 23 жовтня з приводу дня народження батька з 13години 00 хвилин до 19 години 00 хвилин за відсутності матері за місцем його проживання або у місцях масового відпочинку.

ОСОБА_2 подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що ОСОБА_1 має постійну можливість спілкуватися з дитиною, ніяких перешкод вона не чинить. За раніше існуючими домовленостями між сторонами, першочерговим фактором при визначенні часу та днів побачень, зустрічей та спілкувань, є особисте бажання доньки, дотримання режиму для дитини, розклад її навчання та додаткових занять у гуртках. Всупереч встановленим домовленостям позивач систематично забирав доньку раніше часу закінчення розвиваючих та навчальних занять, мав з нею прогулянки, які затягувались у часі, в звязку з чим Жасмін стала пропускати заняття у гуртках та студіях, залишалась ночувати за місцем проживання батька, що порушувало раніше існуючі домовленості. Такі дії позивача призводять до порушення режиму дня дитини і мають негативний вплив на розвиток, чим порушують її права та інтереси. ОСОБА_2 заперечувала проти запропонованого позивачем графіку зустрічей з донькою. Враховуючи те, що дитині лише 4 роки і вона дуже привязана до матері, вважає, що усі побачення та прогулянки слід проводити в її присутності за наступним графіком: понеділок та четвер кожного тижня з 17 години 30 хвилин до 19 години 30 хвилин, неділя кожного тижня з 11 години 00 хвилин до 13 години 30 хвилин, 23 жовтня з 17 години 00 хвилин до 19 години 30 хвилин, 11 січня з 09 години 00 хвилин до 12 години 00 хвилин.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 червня 2018 року позовні вимоги задоволено частково. Зобовязано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні і вихованні ОСОБА_1 Жасмін. Встановлено час та дні для зустрічей ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_1 Жасмін, визначено час: понеділок, четвер з 17 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин, неділя з 10 години 00 хвилин до 13години 30 хвилин, 23 жовтня з 10 години 00 хвилин до 13 години 30 хвилин, 11 січня з 10 години 00 хвилин до 13години 30 хвилин без присутності матері. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення змінити, виключити з резолютивної частини рішення формулювання щодо зобовязання ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні дитини, відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог щодо спілкування ОСОБА_1 та проведення побачень з дитиною без участі матері. В іншій частині рішення залишити без змін. В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Зазначає, що судом першої інстанції неповно зясовані обставини, що мають значення для вирішення справи. Позивачем не доведений факт вчинення відповідачем перешкод у спілкуванні з дитиною. Матеріали справи спростовують доводи позивача. Надані свідками показання не відповідають дійсності, оскільки викладені ними обставини їм відомі лише зі слів позивача. Судом при визначенні графіку побачень батька з дитиною без участі матері не було надано належної оцінки тому факту, що дитина є малою та дуже привязана до матері, зважаючи на що її спілкування з батьком без участі матері викликає у дитину схвильованість.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції представником ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у позові. В даній частині ухвалити нове рішення, яким встановити час та дні для зустрічей ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_1 Жасмін, визначивши час: понеділок, четвер з 16 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин з правом батька самостійно особисто відводити та забирати дитину до/з дошкільного (шкільного) навчального закладу та проводити спільно час з донькою за місцем проживання батька або у місцях масового відпочинку без присутності матері, неділя з 09 години 30 хвилин до 14 години 00 хвилин, 23 жовтня з 10 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин, 12 січня з 10 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин, 12 січня з 10 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин без присутності матері. Також, два рази на місяць, через тиждень з суботи з 19 години 00 хвилин до неділі 19 години 00 хвилин без присутності матері, з можливістю відвідування місця проживання батька, встановити час для сумісного відпочинку батька з донькою протягом літнього періоду: з 01 липня по 15 липня включно, без присутності матері. При цьому посилався на порушення норм процесуального права. Вказав, що визначений судом час спілкування батька з дитиною є недостатнім для належного виховання та спілкування з дитиною. Визначений судом час для спілкування з дитиною є недостатнім станом на даний час, а також на майбутнє. Суд відмовляючи у спілкуванні дитини протягом літнього періоду без участі матері не надав належної оцінки тому факту, що дитині дуже подобається спілкування з батьком та вона вже відпочивала з ним за кордоном, без присутності матері.

30 серпня 2018 року представником ОСОБА_1 було подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2, в якому зазначив, що посилання відповідача щодо недоведеності вчинення перешкод у спілкуванні батька з дитиною є необґрунтованими та такими, що спростовуються наданими доказами. Інші доводи аналогічні доводам, викладеним в апеляційній скарзі представника ОСОБА_1

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 подану ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, проти задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 заперечували.

ОСОБА_1 подану ним апеляційну скаргу підтримав, проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечував.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін та представника ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційних скаргах та відзиві доводи, вважає, що апеляційні скарги сторін не підлягають задоволенню, зважаючи на наступне.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам відповідає повною мірою.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що наявність висновку органу опіки та піклування свідчить про наявність між сторонами спору щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, проте наявність такого висновку не вирішила конфлікт та спірну ситуацію. ОСОБА_2 не заперечувала того факту, що під час зустрічей дитини з батьком в її присутності, між ними виникають конфлікти та сварки. Даний факт впливає на психічне здоровя дитини, її психоемоційний стан, виховання тощо. Зважаючи на зазначене, є правові підстави для усунення перешкод у спілкуванні батька з дитиною без присутності матері. При визначенні графіку спілкування суд виходив з інтересів дитини. Обставин, які б свідчили про те, що спілкування батька з дитиною буде перешкоджати її моральному розвитку, не встановлені. ОСОБА_1 належить гарантоване законом, рівне з матірю дитини, право на спілкування з донькою та право на її виховання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Судом встановлено, не заперечується сторонами та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 17 вересня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 8).

В зазначеному шлюбі народилася дитина ОСОБА_2 Жасмін, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 вересня 2015 року, що набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 10).

З акту обстеження від 27 вересня 2017 року вбачається, що ОСОБА_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_1, де створені умови для перебування дитини. За даною адресою також проживає дружина ОСОБА_1 ОСОБА_6 (а.с.13).

ОСОБА_1 матеріально забезпечений, зареєстрований фізичною особою-підприємцем (а.с. 11).

Висновком Департаменту служб у справах дітей від 13 квітня 2018 року № 242 встановлено наступний порядок участі ОСОБА_1 у вихованні малолітньої доньки - ОСОБА_1 Жасмін: щовівторка та щочетверга з 17 години 30 хвилин до 20 години 00 хвилин; щонеділі з 11 години 00 хвилин до 14 години 00 хвилин, 11 січня та 23 жовтня щороку з 09 години 00 хвилин до 12 години 00 хвилин. Усі побачення батька з дитиною проходять в присутності матері ОСОБА_2 (а.с. 37, 38).

Допитаний в суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_1 зазначив, що до реєстрації ним повторного шлюбу, позивачка надавала йому можливість бачитися з дитиною, проводити з нею час. Після укладення ним шлюбу, 12 червня 2017 року відповідач стала чинити перешкоди щодо зустрічей з дитиною. Коли він телефонував, не брала слухавку. Казала що дитина хворіє, знаходила інші причини не давати батьку спілкуватися з дитиною. Відповідач перестала отримувати гроші від позивача на пошті. В період з кінця вересня до жовтня 2017 року зрідка давала можливість побачитись з дитиною. В жовтні ОСОБА_2 попросила 10 000,00 доларів США, пояснюючи це купівлею квартири для дитини. Позивач відмовив, і після цього вона взагалі перестала надавати можливість побачиться з дитиною. Випадково зустрівши 18 грудня 2018 року дитину та відповідача, ОСОБА_2 почала агресивно поводитися у відношенні позивача. ОСОБА_1 взяв дитину посадив її в автомобіль та поїхав в супермаркет «Рост», після цього підїхала поліція. Відповідач заявила в поліцію, що її побив позивач. Після вищевказаної ситуації позивач почав менше приходити до дитини щоб уникати конфліктів з відповідачем. Взимку приходив до дитячого садку, був на Новий рік, на Восьме березня, вихователі дитячого садку просили не приходити ОСОБА_1 на концерт, щоб його не зірвати, у звязку з тим що донька буде сидіти у позивача на руках та відмовиться від виступу (а.с. 156, 157).

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції ОСОБА_2 не заперечувала наявність між нею та позивачем конфлікту та факт їх сварок в присутності дитини в часи спілкування батька з донькою.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо можливості спілкування ОСОБА_1 з дитиною без присутності матері. Будь-яких фактичних даних, які б перешкоджали такому спілкуванню, судом не встановлено. Враховуючи наявність конфліктів та сварок між сторонами під час спілкування батька та дитини, встановлення способу спілкування ОСОБА_1 з донькою в постійній присутності ОСОБА_2 може негативно вплинути на психоемоційний стан дитини.

Крім того, колегія суддів враховує, що сторони як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції не заперечували, що раніше батько постійно спілкувався з дитиною без присутності матері. Дитина знає позивача як свого батька, їх побачення за відсутності матері дитини не потягли будь-яких негативних наслідків для дитини.

Допитаний в суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_7 вказав, що знає позивача один рік. Відносини між ним та ОСОБА_1 склалися приятельські. З відповідачем по справі познайомився вже після розірвання шлюбу між сторонами. Свідок зустрічався з відповідачем 10 місяців, намагався примирити сторін щодо участі у вихованні їх спільної дитини Жасмін. До листопада 2017 року відповідач не давала дитину ОСОБА_1, на телефонні дзвінки не відповідала, не відчиняла двері у квартиру. Зазначене свідку відоме як зі слів позивача так і відповідача. Позивач розповідав, що відповідач вимагала від нього 10 000,00 доларів США, але він відмовив, після цього вона припинила йому надавати дитину. Бували випадки коли позивач брав дитину без дозволу матері на 2-3 години (а.с. 157).

Допитана в суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_6 зазначила, що позивач являється її чоловіком, познайомились вони з ним в квітні 2016 року. ОСОБА_1 часто брав доньку, проводив час з нею як у присутності матері, так і без неї. У серпні 2016 року у свідка вже були відносини з позивачем, відповідач дізналася про це і почала менше надавати дитину позивачу, на телефонні дзвінки не відповідала. Після укладання шлюбу між нею та позивачем, відповідач ще менше надавала можливість батьку спілкуватись з дитиною. У січні 2018 року ОСОБА_1 останній раз бачив дитину, яка була у них дома. В телефонній розмові між сторонами свідок чула, що відповідач погрожувала позивачу тим, що він ніколи не побачить дитину. Свідок зазначила, що не приймає участі у вихованні дитини, до Жасмін відноситься добре, дитині подобається бувати у них вдома. Свідок пояснив, що позивач розповідав, що часто свариться з відповідачем, остання викликала поліцію (а.с. 157).

Зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо зобовязання ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні і вихованні малолітньої Жасмін, є обґрунтованими. Факт перешкоджання спілкуванню доведений показаннями свідків, які є належним та допустимим доказом у справі. ОСОБА_2 на спростування даних доказів та обґрунтування викладених в апеляційній скарзі доводів щодо недоведеності даного факту, не надано будь-яких належних та допустимих доказів.

Таким чином, підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2, зміни рішення суду першої інстанції та виключення з резолютивної частини рішення формулювання щодо зобовязання ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні дитини, відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог щодо спілкування ОСОБА_1 та проведення побачень з дитиною без участі матері, відсутні.

Що ж стосується висновків суду першої інстанції в частині графіку побачень ОСОБА_1 з дитиною, то колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

За змістом ч.2, 3, ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 10, 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканість та захист гідності. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо

від дитини, зобовязані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції, під час ухвалення рішення, у повному обсязі були враховані інтереси дитини, а також дотримано розумного балансу участі кожного з батьків у вихованні дитини.

Судом першої інстанції правильно застосовано основоположний принцип «якнайкращого забезпечення інтересів дитини», закріплений в Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю Організації Обєднаних Нації 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року (далі Конвенція про права дитини) та принцип «пріоритетності інтересів матері та дитини в суспільстві», закріплений в Декларації про загальні засади державної політики України стосовно сім'ї та жінок, схваленої постановою Верховної Ради України від 05 березня 1999 року № 475-XIV (далі - Декларації про загальні засади державної політики України стосовно сім'ї та жінок).

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до абзацу 3 ч. 2 ст. 159 СК України під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що кожен з батьків належним чином виконує покладені на нього обовязки щодо участі у вихованні дитини. Проте, між сторонами не досягнуто згоди щодо часу та способів спілкування позивача з дитиною, що спричинило недостатню участь батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

Спілкування дитини та батька не може бути обмежене у звязку з бажанням матері дитини без наявності на то підстав. Так, при розгляді справи судом не встановлено наявність обставин та підстав, які б перешкоджали спілкуванню батька та дитини. Відсутні будь-які факти негативної поведінки ОСОБА_1, які можуть зашкодити розвитку дитини, її вихованню, емоційному стану тощо.

Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 як батько характеризується позитивно, має наміри та бажання піклуватися за дитиною, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, працює, зареєстрований фізичною особою-підприємцем, має житло, де створені умови для перебування дитини.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів дійшла висновку стосовно того, що кожний з батьків належним чином піклується про дитину, має можливість створення належних умов для її виховання, забезпечувати необхідні потреби та належний розвиток, кожен з них належним чином виконує батьківські обовязки щодо піклування за дитиною.

Що ж стосується встановлення судом першої інстанції часу та днів для зустрічей ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_1 Жасмін, визначення часу: понеділок, четвер з 17 години 00 хвилин до 20 години 00 хвилин, неділя з 10 години 00 хвилин до 13 години 30 хвилин, 23 жовтня з 10 години 00 хвилин до 13 години 30 хвилин, 11 січня з 10 години 00 хвилин до 13години 30 хвилин без присутності матері, то колегія суддів вважає визначений судом першої інстанції час більш ніж достатніми та справедливими як по відношенню до інтересів дитини, так і по відношенню до інтересів батька.

Так, у встановленому графіку побачень з дитиною максимально враховані інтереси дитини та її вік, прихильність до батька та можливі наслідки тривалої відсутності спілкування з матірю, систематичність та періодичність побачень, відвідування дитиною місця проживання батька, місце та час їх спілкування.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та надав їм належної оцінки.

Що ж стосується доводів ОСОБА_1 стосовно того, що визначеного судом першої інстанції часу для спілкування з дитиною не буде достатньо у майбутньому, то колегія суддів вважає, що у разі зміни обставин, сторони не позбавлені права змінити вказаний графік спілкування батька з дитиною у добровільному порядку, а у разі недосягнення згоди шляхом подання до суду відповідної позовної заяви.

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки сторонами не доведено наявність підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування судового рішення, колегія суддів, переглядаючи справу дійшла висновку щодо відсутності правових підстав для їх задоволення та скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 81, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скаргипредставника ОСОБА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Постанову складено «25» вересня 2018 року.

Головуючий суддя: Судді:ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10