Справа № 336/4496/17
пр. № 2/336/2230/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2018 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Щасливої О.В.,

при секретарі Морозовій В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач у серпні 2017 року звернувся до суду з позовом про стягнення з Міністерства оборони України на свою користь моральної шкоди, якої зазнав у звязку з захворюваннями, повязаними з проходженням військової служби, у розмірі 200 000 грн.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14.08.2017 року позовну заяву повернено позивачеві у звязку з непідсудністю Шевченківському районному суду м. Запоріжжя.

Ухвалою колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області від 12.10.2017 року ухвалу судді суду першої інстанції скасовано, позов направлено до суду для вирішення питання про відкриття провадження в справі.

25 жовтня 2017 року внаслідок автоматичного розподілу позов передано в провадження судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Щасливої О.В., а ухвалою судді від 26.10.2017 року його прийнято до провадження.

Ухвалою судді Щасливої О.В. від 16.11.2017 року відкрито провадження в справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

На підставі заочного рішення суду від 02.02.2018 року позов задоволено частково, з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 стягнуто 50000 грн. моральної шкоди. Решту вимог залишено без задоволення.

Ухвалою суду від 01.06.2018 року заочне рішення в справі скасовано, справу призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні з викликом учасників справи.

В заяві ОСОБА_1 зазначив, що з 30 жовтня 1965 року проходив службу у Збройних Силах Союзу РСР, а після проголошення незалежності України по 16 грудня 1991 року у Збройних Силах України. Звільнення ОСОБА_1 зі Збройних Сил України відбулося у звязку із захворюванням. Перед звільненням з військової служби ОСОБА_1 був обстежений військово-лікарською комісією, яка констатувала наявність у нього низки тяжких хронічних захворювань, таких як: цукровий діабет другого типу, середнього ступеню важкості; атеросклероз аорти і судин серця НКО, початкові явища артрозу правого колінного суглоба без порушення функцій. У звязку з захворюваннями йому встановлено третю групу інвалідності, визначено ступень втрати працездатності, який становить 50 процентів. Набуті позивачем захворювання за висновком військово-лікарської комісії кваліфіковані як захворювання, отримані під час проходження військової служби.

Течія вказаних захворювань, які прогресують, призвела до встановлення позивачеві другої групи інвалідності 15 грудня 2015 року. Зазначені обставини спричиняють позивачу глибокі емоційні переживання. Відсутність фізичного комфорту, необхідність витрачати значні зусилля, а також нести майнові видатки з відновлення здоровя посилюють ці переживання. Постійне відчуття дискомфорту викликає його дратівливість, погіршує відносини в родині, перешкоджає можливості виконувати свої обовязки по господарству, організовувати свою повноцінну життєдіяльність, а ці обставини також тягнуть за собою моральні страждання.

Так як Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України, воно уповноважено на виконання функцій держави, просить стягнути з нього на свою користь у відшкодування моральних страждань 200000 грн.

В судовому засіданні представники позивача підтримали вимоги позову. Просять про задоволення позову з застосуванням при його вирішенні по аналогії закону правил пункту 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», відповідно до якого відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечує. Зауважив на відсутності матеріально-правових передумов, таких як: винуватість, протиправність дій відповідача з спричинення шкоди позивачеві, а також причинного звязку між настанням цієї шкоди і діями відповідача. Позивач проходив службу в Збройних силах Союзу РСР, між тим Міністерство оборони України не є правонаступником цього субєкта правовідносин, причетності до отриманої позивачем шкоди не має.

У звязку з викладеним просить про відмову у задоволенні позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_1К з 30 жовтня 1965 року проходив службу у Збройних Силах Союзу РСР, а після проголошення незалежності України по 16 грудня 1991 року - у Збройних Силах України. Відповідно до висновку Запорізької медикосоціальної експертної комісії від 15.12.2015 року йому встановлено другу групу інвалідності безстроково внаслідок захворювань, повязаних з проходженням військової служби (а. с. 15).

Згідно із ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захистузахисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а в силу ст. 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Виходячи з наведених положень цивільного і цивільного процесуального законодавства, обєктом судового захисту кожного учасника цивільних правовідносин, наділеного цивільною процесуальною правоздатністю, є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, які і можуть бути підставою для звернення особи за судовим захистом.

Між тим, встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд не вбачає таких ознак порушення права позивача з боку відповідача, які могли б стати передумовою для застосування судового захисту в межах предявленого позову.

Вимоги про відшкодування майнової і моральної шкоди позивач спрямовує в русло деліктних правовідносин, що регулюють відшкодування шкоди, підстави для настання відповідальності за яку встановлені статтею 1166 ЦК України і відповідно до якої шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, а особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до розяснень п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6, від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Виходячи з наведених положень цивільного законодавства і розяснень Пленуму Верховного Суду України обовязковими умовами для настання деліктної відповідальності за загальними правилами є винність і протиправність дій особи, яка завдала шкоди, а також причинний звязок між її поведінкою та настанням шкоди.

Принцип змагальності цивільного судочинства передбачає обовязок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як зазначено, предметом доказування в цій справі є доведення шкоди, яка настала від винних протиправних дій відповідача.

Доказами в цивільному процесі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Хоча позивачем і надано докази, що отримані ним захворювання повязані з виконанням обовязків військової служби, проте суд не може констатувати наявність таких обовязкових елементів, лише сукупність яких дає підстави для покладення на особу відповідальності за спричинену шкоду, як винність і протиправність дій відповідача, а також причинний звязок між його діями та настанням шкоди.

Посилання позивача на п. 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» не спростовують наведених висновків суду, оскільки закріплене в цьому пункті правило повязує відшкодування моральної шкоди потерпілих від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань саме з положеннями Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України, тобто з наявністю загальних передумов для відшкодування шкоди.

Керуючись ст. ст. 2, 1167, 1168 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 12, 13, 77-81, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Суддя О.В. Щаслива