Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 367/6457/16-ц

провадження № 61-17572св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 жовтня 2016 року у складі судді Оладько С. І. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 січня 2017 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Данілова О. М., Суханової Є. М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16 жовтня 2006 року № 49.28/256/С-П-06 (далі - кредитний договір), укладеним між публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (далі - ПАТ «Кредитпромбанк») та ОСОБА_4, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказане майно.

Позовна заява мотивована тим, що 16 жовтня 2006 року ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_4 уклали кредитний договір на суму 30 тис. дол. США зі строком повернення до 16 жовтня 2027 року та сплатою 13 % за ставкою, визначеною умовами цього договору.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором 16 жовтня 2006 року ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_4 уклали іпотечний договір № 33/256/П/З-06 (далі - договір іпотеки), згідно з яким ОСОБА_4 передала ПАТ «Кредитпромбанк» в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

26 червня 2013 року ПАТ «Кредитпромбанк»та ПАТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі-продажу права вимоги, за умовами якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі з ОСОБА_4

ОСОБА_4 умови кредитного договору не виконувала, що призвело до утворення заборгованості в розмірі 654 089,18 грн, у зв'язку з чим у позивача як іпотекодержателя виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 26 жовтня 2016 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором від 16 жовтня 2006 року № 49.28/256/С-П-06 у розмірі 654 089,18 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1, визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на вказану квартиру. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 3 654 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що боржник не виконує умови кредитного договору, а умовами іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 18 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 жовтня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі, поданій 02 лютого 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 січня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк». Посилається на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ґрунтуються на неправильному застосування норм матеріального права в тому числі і статті 37 Закону України «Про іпотеку» та з порушенням норм процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Ірпінського міського суду Київської області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

17 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

На час розгляду справи Верховним Судом відзивів/заперечень на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що 16 жовтня 2006 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 49.28/256/С-П-06, за умовами якого позичальник отримав 30 тис. дол. США кредиту зі строком повернення до 16 жовтня 2027 року та сплатою відсотків за ставкою, визначеною умовами цього договору.

З метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором, 16 жовтня 2006 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_4 укладений договір іпотеки № 33/256/П/З-06, за умовами якого ОСОБА_4 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 умови укладеного кредитного договору не виконує, в наслідок чого станом на 28 липня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 654 089,18 грн.

Іпотечним договором від 16 жовтня 2006 року передбачено, що За рахунок Майна Іпотекодержатвль має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, який визначається на момент фактичного задоволення разом із сумою кредиту, процентів, штрафними санкціями та відшкодуванням збитків, які виникли у зв'язку із прострочкою виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним Договором, витратами пов'язаними із зверненням стягнення на майно, витратами пов'язаними з утриманням та збереженням майна, витратами на страхування майна, та інші витрати, обумовлені виконанням умов цього договору.

Пунктом 4.2 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на майно у випадку порушення іпотекодавцем умов кредитного договору, або умов цього договору.

Згідно з пунктом 4.3 іпотечного договору При настанні випадків, передбачених пунктом 4.2 цього договору, іпотекодержатель за 30 календарних днів попереджає іпотекодавця про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки і якщо протягом цього строку зобов'язання, забезпечені іпотекою, не будуть виконані, іпотеко держатель на свій розсуд задовольняє вимоги одним із таких способів:

- від свого імені продати майно третім особам і спрямовує отримані кошти на задоволення своїх вимог;

- дає іпотекодавцю згоду на реалізацію майна третім особам, визначеним іпотеко держателем погоджених з ним від свого імені, за умови, що кошти, виручені від реалізації, будуть направлені на задоволення вимог іпотеко держателя.

За пунктом 4.4 іпотечного договору у випадку, коли виконання пункту 4.3 цього договору унеможливлюється діями або бездіяльністю іпотекодавця, іпотеко держатель має право здійснити звернення стягнення на майно іншим способом, передбаченим чинним законодавством України, в тому числі звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду.

Підстави виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається лише з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити, як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки, як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Отже, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Тобто, для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15. Підстав для відступу від зазначеного правого висновку не убачала і Велика Палата Верховного Суду, зазначивши у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Однак ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не звернули на уваги на вказане та не врахували, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Судами не застосовано вищенаведені норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене в задоволенні позову банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього слід відмовити.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 412 ЦПК Українипідставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК Українипередбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК Україниу резолютивній частині постанови суду касаційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню, а судові рішення - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, то сплачений відповідачем судовий збір, а саме: 4 019,41 грн за подання апеляційної скарги та 7 849,07 за подання касаційної скарги, всього 11 868,48 грн, підлягають стягненню з ПАТ «Дельта банк» на користь ОСОБА_4

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 26 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 січня 2017 рокускасувати.

В задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_4 11 868,48 грн (одинадцять тисяч вісімсот шістдесят вісім гривень сорок вісім копійок) понесених судових витрат.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат