Справа № 729/345/18 Провадження № 22-ц/795/884/2018 Головуючий у I інстанції ОСОБА_1 Доповідач - Кузюра Л. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

Апеляційний суд Чернігівської області у складі:

голови судового засідання - судді Кузюри Л.В.,

суддів: Губар В.С., Онищенко О.І.,

учасники судового процесу:

позивач: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач,особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_2,

оскаржується рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 15 травня 2018 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариство комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

прізвище судді: Бойко В.І.; місце ухвалення рішення суду: м. Бобровиця; дата складання повного тексту рішення: 15 травня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 10.08.2011 року в загальній сумі 94 648 грн 32 коп., а також судових витрат. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач послався на неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору, що призвело до виникнення вказаної вище заборгованості.

Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 15 травня 2018 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за вищенаведеним кредитним договором в сумі 94 648 грн 32 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції при винесенні рішення не врахував того, що розрахунок заборгованості жодним чином не підтверджує факт видачі позивачем кредитних грошових коштів, оскільки не є первинним документом. Зазначала, що банком не підтверджено належними та допустимими доказами такі обставини, як факт укладення з позивачем кредитного договору та факт ознайомлена з умовами надання такого кредиту. Вказувала на те, що вона не була належним чином повідомлена про розгляд справи та не мала можливості подати відзив та докази на підтвердження своїх заперечень проти позову, а тому просила застосувати позовну давність.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» просило апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без зміни, посилаючись на те, що суд першої інстанції, здійснивши перевірку розрахунку заборгованості, дійшов вірного висновку про те, що розрахунок поданий банком є прийнятним з огляду на умови договору, а подання ПАТ КБ «ПриватБанк» позову до суду бо здійснено в межах загальної позовної давності.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з такого.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольнивши позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції послався на те, що в судовому засіданні було встановлено, що відповідач не виконувала належним чином свої зобовязання по укладеному договору, в результаті чого з її вини утворилася заборгованість зазначена позивачем.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

З матеріалів справи встановлено, що 10.08.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № б/н згідно умов якого остання отримала кредит у розмір 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею анкета-заява разом з «Пам'яткою клієнта», "Умовами та правилами надання банківських послуг", та "Тарифами" становить між нею та Банком договір про надання банківських послуг (а.с.7).

Відповідно до умов даного договору, позичальник зобовязалась виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг.

З довідки ПАТ КБ «ПриватБанк», доданої до відзиву представником позивача, вбачається, що ОСОБА_2 на підставі договору про надання банківських послуг від 10 серпня 2011 року була видана платіжна картка: № 684817 з датою відкриття 15 серпня 2011 року та строком дії до грудня 2015 року (а.с. 98).

Випискою по рахунку основної карти 684817 на імя ОСОБА_2 за період з 10 серпня 2011 року по 31 липня 2018 року підтверджується факт користування відповідачем кредитними коштами та часткове погашення кредиту (а.с. 91-97).

Матеріали, які були подані позивачем апеляційному суду, містять фото відповідача з продуктом (кредитною картою) банку, яка видавалася останній 15 серпня 2011 року (а.с. 99).

Таким чином, в силу статей 634, 1046, 1047, 1048, 1054 ЦК України, між сторонами мало місце укладення кредитного договору з обумовленим розміром процентів, одностороння відмова від якого не допускається в силу ст.525 ЦК України і який, згідно ст.629 ЦК України, є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною першою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг позичальник зобовязаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, також оплачувати комісії на умовах, передбачених укладеним договором.

Відповідачем умови укладеного договору щодо своєчасного погашення кредиту та відсотків не виконувались, у звязку з чим станом на 28.02.2018 року заборгованість ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» склала 94648,32 гривні (а.с.5-6).

Заперечення відповідача щодо невірного розрахунку заборгованості і відсутності видачі коштів, сплати коштів, спростовуються поданим позивачем розрахунком, який відповідачем не спростований у належний та допустимий спосіб.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи письмові матеріали справи, апеляційний суд приходить до переконання, що висновок районного суду про задоволення вимоги про стягнення заборгованості за кредитом відповідає вимогам закону.

Зокрема, з наданої банком виписки по основній картці № 684817 на імя ОСОБА_2 за період з 10 серпня 2011 року по 31 липня 2018 року вбачається, що позичальником у зазначений період проводилось зняття готівкових коштів та часткове погашення заборгованості за кредитним договором від 10 серпня 2011 року (а.с. 91-97), що, на думку апеляційного суду, свідчить про підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними. Вказана виписка підтверджує несвоєчасне погашення кредиту відповідачем і повністю спростовує доводи ОСОБА_2 про відсутність заборгованості за кредитом.

Отже, за умови доведеності факту існування між сторонами грошового зобовязання, воно має виконуватись належним чином обома сторонами, тому ОСОБА_2 повинна сплатити позивачу наявну суму заборгованості за кредитом.

Доводи апеляційної скарги щодо застосування позовної давності до заявлених вимог, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

З матеріалів справи вбачається, що з позовом до суду позивач звернувся в квітні 2018 року.

Право на звернення до суду з позовом у позивача щодо повернення відповідачем кредиту у повному обсязі виникло зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Зважаючи на те, що строк дії картки було встановлено банком до 12.2015 року, звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду з даним позовом у квітні 2018 року було здійснено в межах загальної позовної давності.

Крім того, відповідно до положень ч.3 ст. 267 ЦПК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За своїм змістом зазначене правило свідчить про те, що заява про застосування строку давності має бути подана лише суду першої інстанції, і в жодному випадку не може бути поданою суду апеляційної інстанції.

З матеріалів справи встановлено, що судом першої інстанції даний спір було розглянуто за правилами спрощеного провадження без виклику сторін та відповідачеві було надано строк п'ятнадцять днів на подання відзиву на позовну заяву. Зазначеним процесуальним правом відповідач на стадії розгляду справи в суді першої інстанції не скористалась, ухвалу про відкриття провадження не отримувала, не вказавши про поважні причини через які вона не змогла отримати ухвалу про відкриття провадження. За таких обставин доводи відповідача про порушення судом першої інстанції її процесуальних прав, як підставу для скасування рішення, спростовуються матеріалами справи.

В межах доводів апеляційної скарги, викладених ОСОБА_2, рішення суду постановлено з дотримання вимог закону і підстав для його скасування апеляційний суд не знаходить.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 15 травня 2018 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:Судді: