Справа № 351/1380/14-ц
Провадження № 22-ц/779/909/2018
Головуючий у 1 інстанції Боднарук М.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_2,

суддів: Фединяка В.Д., Максюти І.О.,

секретаря Капущак С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_4, поданою його адвокатом ОСОБА_5 на рішення Снятинського районного суду від 01 жовтня 2014 року в складі судді Боднарука М.В., ухвалене в м. Снятин, -

в с т а н о в и в:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 01 лютого 2013 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого останній отримав 5 000 грн, зі сплатою відсотків в розмірі 7 % на місяць від суми позики, строком до 31 липня 2013 року. Водночас, сторонами обумовлено, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодна із сторін не висуне вимогу про його розірвання, договір вважається продовженим на той самий строк із тими самими умовами. Крім того, сторонами обумовлено сплату 50 гривень за кожний день прострочення заборгованості.

Вказує, що рішенням Снятинського районного суду від 21 жовтня 2013 року з ОСОБА_4 на його користь станом на 13 серпня 2013 року стягнуто 10 100 грн заборгованості за договором позики.

Посилаючись на невиконання відповідачем умов договору позики, просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь заборгованість за договором позики від 01 лютого 2013 року за період з 14 серпня 2013 року по 24 червня 2014 року 19 600 грн, з яких 3 850 грн проценти, 15 750 грн неустойка.

Рішенням Снятинського районного суду від 01 жовтня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 19 600 грн боргу згідно договору позики та 243,60 грн судового збору.

В апеляційній скарзі на дане рішення представник ОСОБА_4 ОСОБА_5 посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що у 2013 році ОСОБА_4 домовився з ОСОБА_3 про надання позики в розмірі 5 000 грн на підтвердження чого він підписав договір позики. Однак, відповідач грошові кошти по даному договору не отримував та відповідно у подальшому не мав причин їх повертати, а тому твердження позивача про те, що ОСОБА_4 перші три місяці нібито сплачував відсотки не відповідають дійсності.

Крім того, із самого договору позики не вбачається факту отримання відповідачем вказаної позивачем суми грошових коштів.

Жодних актів прийому-передачі коштів відповідач не підписував, а також не надавав розписки на імя ОСОБА_3 про отримання грошей за договором позики.

Також, у договорі позики від 01 лютого 2013 року прямо не вказано кінцевий термін повернення коштів. Зокрема, у п.3.1 вказано тільки про строк надання позики, а строк чи термін її повернення не зазначений.

Вважає, що у звязку з тим, що за договором позики ОСОБА_4 гроші фактично не отримав, а тому відсутні підстави для стягнення з нього будь-якої суми боргу на користь позивача.

Вказує, що після направлення у серпні 2013 року письмового повідомлення відповідачу з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості договір позики припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків передбачених за договором позики.

Зазначає, що ОСОБА_4 є інвалідом ІІІ групи та пенсіонером по інвалідності, з доходів має тільки пенсію по інвалідності з якої здійснюються відрахування, а тому вважає, що є підстави для застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України.

У звязку з наведеним, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу позивач до суду не подав.

Відповідно до п. 8 розд. XII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції від 03 жовтня 2017 року, яка набрала чинності 15 грудня 2017 року) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_4 ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримав з вищенаведених підстав.

ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про час та місце судового розгляду у встановленому законом порядку був повідомлений, а тому, враховуючи його належне повідомлення про час та місце судового розгляду, колегія суддів вважає за можливе слухати справу у його відсутності на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав взятих на себе зобовязань згідно договору позики, тому підлягає стягненню сума боргу в розмірі 19 600 грн.

Колегія суддів в повній мірі не погоджується з таким рішенням суду з огляду на наступне.

Встановлено, що 01 лютого 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого останній отримав 5 000 грн, зі сплатою відсотків в розмірі 7 % в місяць від суми позики, що становить 350 грн.

Згідно розписки від 01 лютого 2013 року наданої ОСОБА_4 сума позики в розмірі 5 000 грн поступила на його рахунок (а.с. 8).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до п. 3.1 договору позики строк надання позики до 31 липня 2013 року. Якщо сторони за місяць до закінчення терміну дії договору не висунуть вимогу про його розірвання, то договір вважається автоматично продовженим на той самий термін із тими самими умовами.

Стягнення коштів та встановлення обставин за даним договором було предметом розгляду судом та постановлено рішення у справі № 351/2081/13-ц 21 жовтня 2013 року, що повинно бути враховано судом при вирішенні даного спору.

Оглянувши в судовому засіданні апеляційного суду цивільну справу №351/2081/13ц встановлено, що 19 серпня 2013 року у звязку з невиконанням зобовязань за договором позики від 01 лютого 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Рішенням Снятинського районного суду від 21 жовтня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 станом на 13 серпня 2013 року заборгованість за договором позики від 01 лютого 2013 року в розмірі 10 100 грн, з яких 5 000,00 грн сума основного боргу за договором позики, 1 050,00 грн проценти, 4 050,00 неустойка (а.с.10).

Оскільки строк дії договору позики визначено до повного його виконання, тому 19 серпня 2013 року ОСОБА_3, предявивши позов про дострокове стягнення усієї суми боргу, змінив строк його дії, і у відповідності до частини першої статті 1049 ЦК України ОСОБА_4 зобовязаний був провернути усю суму позики протягом тридцяти днів з моменту предявлення позову до 18 вересня 2013 року.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до п. 3.2 договору позики позика надається під 7 % на місяць від суми позики, що становить 350 грн.

Згідно п. 3.3 договору позики проценти виплачуються до моменту повної виплати всієї основної суми позики із розрахунку від суми позики.

Проценти сплачуються до 24 числа кожного місяця, починаючи з 24 лютого 2013 року (п. 3.4 договору позики).

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) викладено правовий висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі предявлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобовязання.

Суд першої інстанції, стягнувши з позичальника проценти у розмірі, передбаченому п.3.2 договору позики, а саме 7 % на місяць, не звернув уваги на те, що договором позики передбачено сплату цих процентів у межах дії договору, договором не передбачено ставки нарахування процентів за користування позикою після закінчення строку його дії.

Після припинення договору внаслідок заявлення дострокової вимоги ОСОБА_3 мав право тільки на нарахування відсотків передбачених частиною другою статтею 625 ЦК України.

Як встановлено Апеляційним судом з оглянутої в судовому засіданні справи №351/2081/13ц, судом стягнуто проценти в розмірі 7 % на місяць станом на 24 липня 2013 року.

У звязку з наведеним позивач має право на проценти за користування коштами в розмірі 7 % на місяць за період з 25 липня 2013 року по 18 вересня 2013 року.

Пунктом 3.2 договору позики передбачено плату за користування коштами у розмірі 350 гривень на місяць, а тому за період з 25 липня 2013 року по 24 серпня 2013 року позичальник мав право на нарахування процентів у визначеній сторонами договору сумі.

За період із 25 серпня 2013 року по 18 вересня 2013 року суд визначив суму заборгованості за процентами за формулою: сума боргу множена на кількість днів прострочення ділена на кількість днів у місяці та множена на місячну ставку процентів (5 000 грн * 25 днів прострочення / 30 днів у місяці * 7 / 100 = 291,67 грн).

Таким чином, сума процентів по ставці 7 відсотків на місяць за період з 25 липня 2013 року по 18 вересня 2013 року становить 641,67 грн (350 грн + 291,67 грн).

За період з 19 вересня 2013 року по 24 червня 2014 року (дату по яку позивач просив стягнути суму заборгованості) позичальник зобовязаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, яка обчислюється за формулою: сума боргу множена на кількість днів прострочення ділена на кількість днів у році та множена на річну ставку процентів (5 000 грн * 279 днів прострочення / 365 днів у році * 3 / 100 = 114,66 грн).

У звязку із наведеним сума процентів, яка підлягає стягненню із відповідача на користь позивача за період із 25 липня 2013 року по 24 червня 2014 року становить 756,33 гривні (641,67 грн + 114,66 грн).

Відповідно до частин першої та третьої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Пунктом 5.2 договору позики визначено, що за кожний день прострочення заборгованості по сплаті процентів або основної суми заборгованості позичальник сплачує штрафні санкції в сумі 50 гривень за кожний день прострочення.

Таким чином, умовами договору позики визначено неустойку за порушення умов договору у вигляді пені, а саме за прострочення виконання основної суми боргу.

Разом з тим, згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки (штрафу, пені) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Істотними обставинами відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Судом встановлено, що розмір пені за невиконання умов договору позики за період з 14 серпня 2013 року по 24 червня 2014 року становить 15 750,00 грн.

Враховуючи, що в даному випадку пеня значно перевищує розмір збитків, позичальник є особою з інвалідністю ІІІ групи з дитинства та систематично здійснював дії на погашення заборгованості, колегія суддів вважає, що існують підстави для зменшення розміру пені із 15 750,00 грн до 5 000,00 грн.

У звязку з наведеним, рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, стягнувши з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 01 лютого 2013 року за період з 14 серпня 2013 року по 24 червня 2014 року в розмірі 5 756,33 грн, яка складається із заборгованості за відсотками в розмірі 756,33 грн та пені в розмірі 5 000,00 грн. та пропорційно до задоволених вимог перерозподілити судові витрати.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, поданою його адвокатом ОСОБА_5 задоволити частково.

Рішення Снятинського районного суду від 01 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_4 (місце реєстрації: вул. Родини Крушельницьких, 6/1, м. Коломия, Івано-Франківська область, РНОКПП: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (місце реєстрації: с. Ганьківці, Снятинський район, Івано-Франківська область, РНОКПП: НОМЕР_2) заборгованість за договором позики від 01 лютого 2013 року за період з 14 серпня 2013 року по 24 червня 2014 року в розмірі 5 756,33 грн , яка складається із заборгованості за відсотками в розмірі 756,33 грн та пені в розмірі 5 000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 70,64 грн .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 105,96 грн .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2018 року.

ОСОБА_1 ОСОБА_2

Судді: В.Д. Фединяк

ОСОБА_6