Постанова

Іменем України

20 вересня 2018 року

м. Київ

справа №336/5311/16

провадження №61-33639св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2017 року у складі судді Наумова О. О. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 19 червня 2017 року у складі колегії суддів: Кухаря С. В., Полякова О. З., Воробойової І. А.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, у якому просила стягнути з відповідача кошти на додаткові витрати, пов'язані із лікуванням сина - ОСОБА_6, 09 січня 2013 року розмірі 5343,72 грн за період з травня 2016 року по листопад 2016 року, а також 3950 грн за відвідування дитиною Центру соціальної і реабілітаційної допомоги «Прометей» за період з січня по грудень 2016 року.

Позов мотивовано тим, що перебувала з відповідачем у шлюбі з 03 лютого 2012 року по серпень 2014 р. Від шлюбу сторони мають спільного сина ОСОБА_6, 09 січня 2013 року, який після розірвання шлюбу проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні.

На підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2016 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 26 липня 2016 року відповідач сплачує аліменти на утримання сина у розмірі ? частини з усіх видів заробітку та повинен сплатити додатково кошти, витрачені на лікування сина у 2015 році у розмірі 5 088,37 грн. Розмір аліментів, які сплачує відповідач, становить 380-400 грн на місяць. З березня 2015 року дитині встановлено діагноз: резидуально-органічне ураження центральної нервової системи з порушенням аутистичного спектру, а тому він потребує лікування.

Протягом 2016 року позивач проходив лікування в стаціонарі Запорізької обласної клінічної дитячій лікарні. На лікування дитини з січня 2016 року по вересень 2016 року позивачем витрачено 6024,46 грн. Крім того, з січня 2016 року дитина відвідує Центр соціальної і реабілітаційної допомоги «Прометей», де щодня проходить фізичну і соціальну реабілітацію, а також корекційно-розвиваючи заняття. Вартість щомісячних членських вкладів становить 700 грн, за липень 200 грн, за період з січня 2016 року по вересень 2016 року нею сплачено 5100 грн.

Посилаючись на наведене, позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь додаткові витрати, пов'язані з лікуванням та розвитком малолітнього сина.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 19 червня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5, на користь ОСОБА_7, кошти на додаткові витрати, пов'язані із лікуванням сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, за період з травня 2016 року по листопад 2016 року у розмірі

4 993,70 грн.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що стягненню підлягають витрати, понесені позивачем самостійно на лікування дитини, оскільки дитина має певні розлади психоневрологічного характеру та встановлені в медичних установах лікарями діагнози потребують лікування, відповідно до призначення, що підтверджується витягами з амбулаторної медичної картки дитини, виписними епікризами, консультативними виписками спеціалістів. Розмір витрачених позивачем грошових коштів, пов'язаних з лікування неповнолітнього сина підтверджується наданими копіями квитанцій половина суми, з яких підлягає стягненню з відповідача.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимог про стягнення витрат на відвідування дитиною Центру соціальної і реабілітаційної допомоги «Прометей» у зв'язку з їх недоведеністю і у цій частині рішення місцевого суду в апеляційному порядку не оскаржувалось.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції в частині стягнення з нього додаткових витрат на лікування дитини у розмірі 4993,70 грн та судового збору просить скасувати ухвалені у справі рішення у цій частині та відмовити у задоволенні зазначених вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що сума додаткових витрат на лікування дитини, заявлена у позові є необґрунтовано завищеною. Судами не досліджено належним чином докази на підтвердження цієї суми, зокрема фіскальні чеки та відповідь з лікарні. Загальна сума фактично витрачена позивачем яка підтверджується чеками та відповідями лікарських закладів складає 2714,60 грн та повинна ділитися на рівні частини, що складало б 1357,30 грн з кожного. Вказана сума повинна була фактично розглядатись судом першої інстанції.

Судами не враховано, що дохід позивача значно вищий ніж у відповідача, що було встановлено у ході судового розгляду а, відповідач отримує офіційний дохід у розмірі 1600 грн. Будь-якого іншого джерела доходів не має, додаткової фінансової допомоги не отримує. Відповідач має на утримані малолітнього сина, ІНФОРМАЦІЯ_2 від другого шлюбу, а також дружину, яка знаходиться в відпустці по догляду за дитиною до трирічного віку, крім того він сплачує аліменти на користь позивача на утримання малолітнього сина ОСОБА_6 , додаткові витрати пов'язані з його лікуванням, відповідно до судового рішення.

Відповідач має інші аліментні зобов'язання, а саме від 21 вересня 2016 року ОСОБА_5 зобов'язаний сплачувати аліменти ОСОБА_8 на утримання малолітнього сина - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З урахуванням вказаних аліментних зобов'язань та інших додаткових витрат, розмір доходу відповідача не забезпечує йому прожитковий мінімум встановлений Законом України «Про державний бюджет України на

2016 рік», а саме розміру 1 378 грн.

Також в касаційній скарзі позивач посилається на безпідставне стягнення з нього на користь держави судового збору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_5 на вищевказані судові рішення. Справу витребувано із суду першої інстанції.

Позивач не скористалась правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо її вимог і змісту до Верховного Суду не направив.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 червня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог сторонами не оскаржуються, тому не переглядаються колегією суддів в касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості у цій частині.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 лютого 2012 року по серпень 2014 року, від якого мають неповнолітню дитину: сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з позивачем, та знаходиться на її утриманні.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2016 року, яке було змінено рішенням апеляційного суду Запорізької області від 26 липня 2016 року, з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ? частини зі всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 січня 2016 року до досягнення дитиною повноліття, а також додаткові витрати, пов'язані із лікуванням дитини, за період з 01 січня 2015 року по 18 січня 2016 року в розмірі 5088,37 грн.

Статтею 180 СК Українивизначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 185 СК України передбачається, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

До передбаченої статтею 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично понесені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Встановивши, що позивач самостійно понесла витрати на лікування дитини і такі витрати пов'язані з наявністю у останньої певних розладів психоневрологічного характеру та встановлення хвороб, які потребують лікування, відповідно до призначення, що підтверджується витягами з амбулаторної медичної картки дитини, виписними епікризами, консультативними виписками спеціалістів, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, з урахуванням документально підтвердженого розміру витрачених грошових коштів, пов'язаних з лікування неповнолітнього сина, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення половини витраченої позивачем суми з відповідача, що за період з травня 20016 року по листопад 2016 року складає 4993,70 грн.

Посилання у касаційній скарзі на неможливість відповідачем нести додаткові витрати на лікування неповнолітньої дитини є необґрунтованими та були предметом перевірки, як судом першої, так і апеляційної інстанції, які дали цим посиланням належну оцінку, з урахуванням приписів статей 180, 185 СК України.

На підставі положень статті 185 СК України, суд визначив обов'язок батька нести додаткові витрати на лікування дитини та з урахуванням фінансової можливості платника визначив розмір таких витрат у розмірі половини від фактично сплаченої одноособово матір`ю суми.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень та фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлених у справі обставин, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аргументи касаційної скарги у переважній більшості є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, які належним чином перевірені під час розгляду апеляційного розгляду справи та не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 19 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська