АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2018 року

м. Рівне

Справа № 559/2439/15-ц

Провадження № 22-ц/787/1236/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Бондаренко Н. В., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання - Шептицька С. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1;

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 26 квітня 2018 року у складі судді Ральця Р. В., ухвалене в м. Дубно Рівненської області о 15 год. 54 хв., дата складання повного тексту рішення невідома,

в с т а н о в и в :

Відповідно до п.9 розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу;

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами, які змінів під час провадженнчя справи в суді, та просив

- встановити факт прийняття ним спадщини після смерті батька - ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, а саме: 123/1000 частини житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1;

- визнати частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом в частині визначення кола спадкоємців на майно ОСОБА_3, видане державним нотаріусом Першої Дубенської державної нотаріальної контори 13 вересня 2012 року його матері ОСОБА_4 та сестрі ОСОБА_2;

- визнати за ним в порядку спадкування право власності на 185/1000 житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтував тим, що його батьку ОСОБА_3 належали 37/100 частини житлового будинку, загальною площею 121,1 м.кв, з господарськими будівлями та спорудами № АДРЕСА_1, що стверджується свідоцтвом про право власності, виданим 23.03.1994 року на підставі рішення виконкому Дубенської міської ради народних депутатів від 16.03.1994 за № 112. Після смерті батька відкрилася спадщина на вказане майно, що складається з 37/100 зазначеного житлового будинку з приналежними до нього господарськими будівлями. В будинку на день смерті батька проживали, і після його смерті, продовжували проживати він, його сестра - відповідачка по справі, та мати, яка померла у квітні 2015 року. Тому, в силу вимог ст. 529 Цивільного кодексу Української РСР, яка діяла на час відкриття спадщини, вони втрьох у рівних долях прийняли спадщину по закону, оскільки батько заповіту не складав. Після смерті матері у 2015 році дізнався, що у вересні 2012 року мати та сестра отримали свідоцтво про право на спадщину після смерті батька, не закликавши його до прийняття спадщини. З цих підстав просив визначити частки у спадковому майні батька по 123/1000 та, після смерті матері, визнати за ним право власності на 185/1000 частки будинку.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 26 квітня 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсними свідоцтв на спадщину та визнання права власності на частину спадкового майна задоволено частково:

- встановлено факт прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті батька - ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, а саме: часткою 123/1000 житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1;

- визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом в частині визначення кола спадкоємців на майно ОСОБА_3,, видане на ім'я ОСОБА_4, державним нотаріусом Першої Дубенської державної нотаріальної контори Тимощук Л. Л. 13 вересня 2012 року і зареєстроване в реєстрі за № 815;

- визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом в частині визначення кола спадкоємців на майно ОСОБА_3, видане на ім'я ОСОБА_2 державним нотаріусом Першої Дубенської державної нотаріальної контори Тимощук Л. Л. 13 вересня 2012 року і зареєстроване в реєстрі за № 819;

- виначено вірною частку та право на успадкування частини житлового будинку по смерті спадкодавця ОСОБА_3, по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4, у розмірі 123/1000 та за ОСОБА_2 у розмірі 123/1000.

- визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування по смерті спадкодавця ОСОБА_3, право власності на 123/1000 житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог вмотивовано тим, що позивач, як спадкоємець першої черги, який проживав на момент смерті спадкодавця разом із ним та вступив у володіння майном, не заявивши про відмову від спадщини, фактично її прийняв, а тому свідоцтва про право на спадщину, видані ОСОБА_2 та ОСОБА_4,є недійсними.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з'ясування обставин справи в частині задоволення позову, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку.

В поданій апеляційній скарзі зазначає, що місцевий суд не взяв до уваги її показів про те, що позивач на день смерті батька не проживав разом з ним у будинку, який є спадковим майном, а тому не є таким, що прийняв спадщину. Вказує, що суд не врахував, що за даними будинкової книги, яка є єдиним основоположним документом для здійснення прописки-реєстрації громадян в будинках та квартирах, що належать громадянам на праві особистої приватної власності, позивач у зазначений період не був зареєстрований, оскільки будь-які відмітки органу, що здійснює реєстрацію у будинковій книзі, відсутні. Додає, що за даним паспорта ОСОБА_1, у дні, коли начебто здійснювалась реєстрація у будинку по АДРЕСА_1 26.10.1999 року та виписка з будинку 28.06.2006 року позивач звертався до реєстраційної служби для видачі паспорта та вклеювання фотографії. Звертає увагу, що факт згаданого порушення прописки зазначено у постанові Рівенського окружного адміністративного суду від 05.09.2016 р.. Окрім цього, відмітка в паспорті позивача про реєстрацію місця проживання здійснена в порушення ст.156 ЖК України, згідно з якою член сім'ї власника будинку може вселятись у будинок за згодою всіх дорослих членів сім'ї. Стверджує, що згоди власника будинку та інших членів сім'ї на прописку позивача ніхто не давав. Вказує, що відмітки про реєстрацію ОСОБА_1 у будинку також суперечать Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні», відповідно до якого позивач зобов'язаний був протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання за новою адресою. Покликається на спадкову справу, з якої видно, що після смерті ОСОБА_3 позивач до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не звертався, зазначає, що цивільно-правовий спір між сторонами по справі не виник, оскільки позивач не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, у порядку визначеному ст. 1297 ЦК України і нотаріус не відмовляв йому у видачі свідоцтва про право на спадщину. Вказує, що суд визнав визнав частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом в частині визначення кола спадкоємців на майно ОСОБА_3, хоча така вимога є нікчемною. Пояснює, що частки спадкоємців не можуть бути рівними, оскільки частка дружини спадкодавця - ОСОБА_4 у спадковому майні підлягає до визначення у розмірі 1/2 частки майна подружжя та 1/6 частки спадкового майна. Зауважує, що суд не застосував строків позовної давності, про які заявляла відповідач у судовому засіданні, і не відмовив у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з тих підстав, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав. З наведених міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а апеляційна скарга безпідставна.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення суду першої інстанції в частини відмови в задоволенні позову сторонами не оскаржується, а тому відповідно до ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року в м. Дубно Рівненської області помер ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дубенського міськрайонного управління юстиції у Рівненській області 08.05.2015р. (т. І, а.с. 10).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме: 37/100 житлового будинку АДРЕСА_1.

Сторони по справі є дітьми померлого ОСОБА_3.

Позивач ОСОБА_1 на час смерті свого батька був зареєстрований в АДРЕСА_1, що підтверджується відміткою у його паспорті та продовжував там проживати(т. І, а.с. 5 зв.).

13 вересня 2012 року державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та ОСОБА_2 видано свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року (т. І, а.с. 14-15).

ОСОБА_4, мати сторін, померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а.с.11).

Позивач ОСОБА_1, звертаючись до суду, крім вимоги про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом в частині визначення кола спадкоємців, пред'явив також вимогу про визнання за ним в порядку спадкування права власності на частину будинковолодіння. У зв'язку з цим, обов'язковим є визначення частки в спадковому майні кожного із спадкоємців померлого ОСОБА_3.

Відповідно до ч. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли і продовжують існувати після набрання ним чинності.

Таким чином, до спірних правовідносин щодо прийняття спадщини, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 року, застосовуються положення ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Системний аналіз положень Розділу VII «Спадкове право» ЦК УРСР в редакції 1963 року свідчить, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Як встановлено судом, на випадок своєї смерті ОСОБА_3 не залишив заповіту.

Згідно ст. 529, 530 ЦК УРСР в редакції 1963 року, при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також

дитина померлого, яка народилася після його смерті. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги

не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого,

а також дід та баба померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Відповідно до ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв; не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Судом першої інстанції достовірно встановлено, що позивач на день смерті батька проживав у спадковому будинку, а також продовжував проживати після його смерті. Такі обставини підтверджуються пропискою позивача, поясненнями свідків, обставинами, встановленими постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 5 вересня 2016 року.

Позивач ОСОБА_1, проживаючи зі своїм батьком на час його смерті, користувався житловим будинком, земельною ділянкою для його обслуговування, побутовими речами тощо і після смерті останнього, тобто його воля на прийняття спадщини знайшла своє вираження у фактичному вступі в управління та володіння спадковим майном, а саме частиною житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1, яка була у власності покійного. З врахуванням цих доказів, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивач прийняв спадщину після смерті батька відповідно до закону.

У спадковій справі, заведеній після смерті ОСОБА_3, наявні заяви ОСОБА_4, матері позивача, та відповідачки ОСОБА_2, сестри позивача, подані нотаріусу про прийняття ними спадщини. При цьому, у своїх заявах жодна з них не повідомляє про наявність ще одного спадкоємця - ОСОБА_1.

Оскільки наявні в матералах докази безспірно вказують на те, що на час смерті спадкодавця ОСОБА_3 спадкоємець ОСОБА_1 проживав із ним разом, та продовжував користуватись майном спадкодавця після його смерті, від спадщини не відмовився, то апеляційний суд приходить до висновку, що останній фактично вступив у володіння спадковим майном у відповідності до положень ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Вирішуючи питання про розподіл часток спадкоємців у спадковому майні після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 р., апеляційний суд враховує передбачений ст..ст. 529-530 ЦК УРСР в редакції 1963 року принцип рівності часток спадкоємців, а також ту обставину, що всі вони - дружина, син і дочка померлого є спадкоємцями однієї черги - першої.

Як встановлено судом, на момент смерті ОСОБА_3 на праві приватної власності належали 37/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1, загальною площею 121,1 м2 з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами (двома сараями, двома гаражами, двома вбиральнями та колонкою). Право власності ОСОБА_3 підтверджене Свідоцтвом про право власності на вказане домоволодіння, виданим 23.03.1994 року на підставі рішення виконкому Дубенської міської ради народних депутатів від 16.03.1994 за № 112.

Враховуючи вищеперелічені норми закону та встановлені судом обставини, частки спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, складають для кожного по 123/1000 житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1.

За таких обставин підлягають визнанню частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом в частині визначення кола спадкоємців на майно ОСОБА_3, видані на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_2 державним нотаріусом Першої Дубенської державної нотаріальної контори Тимощук Л.Л. 13 вересня 2012 року, котрі зареєстровані в реєстрі відповідно за № 815 та № 819, а їхні частки у праві на спадщину підлягають зміні до 123/1000.

Що стосується відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення часток у будинковолодінні по АДРЕСА_1 з урахуванням спадщини, яка відкрилась після смерті матері сторін - ОСОБА_4, у розмірі 185/1000, то апеляційний суд погоджується в цій частині з висновком місцевого суду та вважає його таким, що відповідає діючим на час відкриття спадщини нормам закону.

Як встановлено судом, після смерті матері ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3., позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини відповідно 1269 ЦК України 2003 року.

Відповідно до ст.ст. 1268, 1270 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Таким чином, законом визначений чіткий порядок прийняття спадщини - шляхом подачі відповідної заяви до нотаріальної контори. Звернення до суду за захистом свого спадкового права може мати місце за наявності його порушення. В даному випадку відсутні будь-які обставини, які вказували б на те, що право ОСОБА_1 на спадкування після смерті його матері - ОСОБА_4 порушене діями чи бездіяльністю третіх осіб, а саме: відсутня відмова нотаріуса у видачі свідоцтва на спадщину, у зв'язку з чим його позовні вимоги в цій частині є передчасними.

Доводи апеляційної скарги про те, що після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на половину належної йому частини будинку, на увагу не заслуговують і спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

ОСОБА_3 належали 37/100 частини житлового будинку, загальною площею 121,1 м.кв, з господарськими будівлями та спорудами № АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 23.03.1994 року на підставі рішення виконкому Дубенської міської ради народних депутатів від 16.03.1994 за № 112.

Про належність ОСОБА_3 37/100 частини будинку, переданого йому у власність на підставі рішення виконкому Дубенської міської ради народних депутатів, його дружина ОСОБА_4 не заперечувала. Звертаючись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, ОСОБА_4 зазначила, що спадщина після смерті її чоловіка відкрилась на 37/100 частини житлового будинку, загальною площею 121,1 м.кв, з господарськими будівлями та спорудами № АДРЕСА_1 та грошового вкладу.

Апеляційний суд відхиляє покликання апеляційної скарги на те, що місцевий суд при вирішенні спору не застосував строків позовної давності, про що заявляла сторона відповідача, з наступних міркувань.

Відповідно до ст.ст. 257, 261 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказав, що про порушення свого права на спадкування йому стало відомо в липні 2015 року. Дана обставина відповідачем не спростована, та судом не здобуто жодних доказів на підтвердження того, що про таке порушення позивачу було відомо раніше дати, на яку він посилається. Позовна заява надійшла до суду першої інстанції 22 вересня 2015 року, що підтверджується вхідним штампом суду (а.с. 2), а тому суд приходить до думки, що загальний строк позовної давності тривалістю у три роки позивачем дотримано.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами.

Проте, суд першої інстанціїї до правовідносин, які виникли до 1 січня 2014 року, невірно застосовав правові норми Цивільного Кодексу України в редакції 2003 року, які не підлягали застосуванню, в саме: статті 1216, 1217, 1220, 1221, 1222, 1223,1258, 1261-1265, 1268, 1270 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року.

З врахуванням того, що судом першої інстанції правильно вирішений спір, апеляційний суд приходить до висновку про залишиння апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 26 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 вересня 2018 року.

Головуючий суддя Ковальчук Н. М.

Судді: Бондаренко Н. В.

Гордійчук С. О.