Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 363/895/17-ц

провадження № 61-24929св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.,

учасники справи:

заявник - державний виконавець Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва,

заінтересовані особи: ОСОБА_4 (боржник), ОСОБА_5 (стягувач),

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалуапеляційного суду Київської області вскладі судді Матвієнко Ю. О. від 12 червня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2017 року державний виконавець Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва звернувся до суду із поданням про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_4 з метою проведення опису та арешту майна боржника.

Подання обґрунтовано тим, що на виконанні у Подільському районному відділі державної виконавчої служби м. Києва знаходиться виконавче провадження, яке боржник добровільно не виконує та ухиляється від його примусового виконання, не надає доступу до свого житла з метою проведення опису майна в добровільному порядку.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області в складі судді Чіркова Г. Є. від 09 березня 2017 року подання задоволено. Дозволено державному виконавцю Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Полінському Вячеславу Андрійовичу примусово проникнути до житлового будинку АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 для проведення виконавчих дій.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу на указане судове рішення суду першої інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 20 квітня 2017 року апеляційну скаргу залишено без руху та надано 5-денний строк з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків скарги, а саме - сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 12 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 09 березня 2017 року визнано неподаною та повернуто апелянту.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ухвала апеляційного суду Київської області від 20 квітня 2017 року про залишення без руху апеляційної скарги, поданої особисто ОСОБА_4, неодноразово надсилалась за указаною останнім адресою його проживання, однак поверталася до апеляційного суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». У зв'язку із тим, що станом на 12 червня 2017 року апеляційна скарга містила недоліки, а саме - не була оплачена судовим збором, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити питання про відкриття провадження за даною апеляційною скаргою.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що після подання апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції скаржник чекав на повідомлення суду апеляційної інстанції про призначення справи до розгляду і після ознайомлення з матеріалами справи 10 липня 2017 року дізнався про залишення його апеляційної скарги без руху і про наступне визнання апеляційної скарги не поданою та її повернення. Апеляційний суд був зобов'язаний повідомити особу про прийняті судові рішення, однак не виконав указаного обов'язку. Скаржник зазначав, що продовжує проживати за указаною ним адресою. Указано, що повернення листів з повідомленням про ухвалені апеляційним судом судові рішення повернуті працівниками пошти до суду безпідставно, що суперечить вимогам чинного законодавства.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

12 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що апеляційна скарга ОСОБА_4 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 09 березня 2017 року не відповідала вимогам щодо чинного законодавства, оскільки останній не надав доказів сплати судового збору в сумі 320 грн за подання апеляційної скарги, у зв'язку із чим указана скарга залишена без руху ухвалою апеляційного суду Київської області від 20 квітня 2017 року із наданням строку для усунення недоліків скарги у п'ять днів з моменту отримання цієї ухвали.

Листом від 25 квітня 2017 року ОСОБА_4, на указану ним адресу, надіслано копію ухвали апеляційного суду Київської області від 20 квітня 2017 року для виконання.

Зазначений лист повернувся до суду апеляційної інстанції із відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Листом від 12 травня 2017 року ОСОБА_4, на указану ним адресу, повторно надіслано копію ухвали апеляційного суду Київської області від 20 квітня 2017 року для виконання.

Указаний лист повернувся до суду апеляційної інстанції із відміткою «за закінченням терміну зберігання».

У червні 2017 року до суду апеляційної інстанції надійшла заява представника стягувача у виконавчому провадженні ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_7, у якій останній просив суд визнати апеляційну скаргу не поданою та повернути скаргу особі, яка її подала, у зв'язку із тим, що станом на 08 червня 2017 року вимоги суду апеляційної інстанції ОСОБА_4 не виконані та не усунені недоліки скарги, визначені апеляційним судом.

Згідно з частиною третьою статті 27 ЦПК України, в редакції чинній на момент подання апеляційної скарги, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Статтею 295 ЦПК України в указаній редакції закріплені вимоги до форми і змісту апеляційної скарги.

Відповідно до частини другої статті 297 ЦПК України у відповідній редакції до апеляційної скарги, яка неоформлена відповідно до вимог, встановлених статтею295 цього Кодексу, а також у разі несплати суми судового збору застосовуються положення статті 121 цього Кодексу.

Аналіз частин першої, другої та п'ятої статті 121 ЦПК України в указаній редакції зумовлює висновок, що суддя апеляційної інстанції, установивши, що апеляційна скарга оформлена з порушенням вимог статті 295 ЦПК України у відповідній редакції або що не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються відповідні підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє особу, яка подала апеляційну скаргу, і надає їй строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання особою ухвали.

Якщо особа, яка подала апеляційну скаргу, відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтею 295 ЦПК України сплатить суму судового збору, апеляційна скарга вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше вона вважається неподаною і повертається особі, яка подала апеляційну скаргу.

Відповідно до частини п'ятої статті 297 ЦПК України в указаній редакції про залишення апеляційної скарги без руху або повернення скарги суддя-доповідач постановляє ухвалу.

Таким чином, саме звернення особи до суду з апеляційною скаргою не спричиняє безумовне відкриття апеляційного провадження у справі та початок стадії апеляційного провадження. Суддя, відкриваючи апеляційне провадження, перевіряє, зокрема, чи дотрималася особа, яка подала апеляційну скаргу, порядку здійснення права на звернення до суду апеляційної інстанції. Процесуальним наслідком недотримання заявником умов реалізації права на звернення до суду з апеляційною скаргою є залишення скарги без руху або її повернення в разі не усунення недоліків.

Суддя апеляційної інстанції може вирішити питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою, яка не була належним чином оформлена та містила недоліки, лише після їх усунення. При цьому у ЦПК України в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваних ухвал, відсутні винятки з указаного порядку.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження рішення (справа «Олександр Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року, справа «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року).

Верховний Суд також вважає за необхідне зазначити, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується із обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення ЄСПЛ від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії»).

Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням пункту 1 статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27 квітня 2000 року у справі «Фрідлендер проти Франції»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України»).

Як суд апеляційної інстанції, так і особа, яка подала апеляційну скаргу, наділені низкою процесуальних прав та обов'язків. Зокрема, в разі подання особою апеляційної скарги, оформленої з порушенням вимог статті 295 ЦПК України у відповідній редакції або без сплати судового збору за подання такої скарги суддя зобов'язаний постановити ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху із зазначенням її недоліків.

Установивши, що ОСОБА_4 особисто подав у даній справі апеляційну скаргу, знав про її розгляд, не був позбавлений права цікавитись розглядом його скарги та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження, та врахувавши, щостаном на 12 червня 2017 року недоліки апеляційної скарги не усунено, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для відкриття апеляційного провадження, визнання апеляційної скарги неподаною та її повернення.

Касаційна скарга не містить доводів та доказів поважних причин, внаслідок яких ОСОБА_4 не мав можливості отримати ухвалу про залишення його апеляційної скарги без руху, а відтак і виконати її вимоги.

Доводи касаційної скарги про те, що після подання апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції скаржник чекав на повідомлення суду апеляційної інстанції про призначення справи до розгляду і дізнався про визнання неподаною та повернення скарги лише 10 липня 2017 року після ознайомлення з матеріалами справи не є підставою для скасування оскарженого рішення, а свідчить про бездіяльність особи, яка подала апеляційну скаргу та її незацікавленість у розгляді справи судом апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про те, що скаржник продовжує проживати за указаною ним адресою також не спростовують висновок суду апеляційної інстанції, оскільки такі доводи свідчать про наявність у скаржника можливості отримати відповідні ухвали суду апеляційної інстанції, надіслані апеляційним судом на адресу ОСОБА_4

Доводи касаційної інстанції про безпідставне повернення листів з повідомленням про ухвалені апеляційним судом судові рішення працівниками пошти не може бути підставою для скасування оскарженого рішення, оскільки такі доводи не свідчать про порушення вимог закону саме апеляційним судом. Будь-які порушення працівниками поштового відділення скаржником не доведені.

Крім того, повернення апеляційної скарги не перешкоджає повторному зверненню скаржника до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, яка за формою та змістом буде відповідати вимога закону.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 12 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв