У Х В А Л А

21 червня 2018 року

м. Київ

Справа № 381/4703/15-ц

Провадження № 14-246цс18

ВеликаПалата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Лященко Н. П.,

суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

перевіривши наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області, ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої злочином,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2016 року (у складі судді Осаулової Н. А.) та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року (у складі колегії суддів Олійника В. І., Лівінського С. В., Суханової Є. М.),

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області (далі - Веприцька сільрада) та ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої злочином.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_4, працюючи на посаді секретаря Веприцької сільради, скоїла злочин, який кваліфікується за частиною другою статті 364 та частиною другою статті 366 Кримінального кодексу України (далі - КК України), та була засуджена вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2011 року.

ОСОБА_4 склала та посвідчила завідомо неправдивий документ, зокрема заповіт від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6, відповідно до якого останній набув права власності на квартиру АДРЕСА_1 що належала ОСОБА_5

19 травня 2007 року ОСОБА_3 придбала вищевказану квартиру в ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, сплативши за неї 505 тис. грн.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21 листопада 2012 року за позовом ОСОБА_7 було визнано заповіт, складений на ім'я ОСОБА_6 та посвідчений ОСОБА_4 15 грудня 2004 року, недійсним. Також визнано недійсними свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказану квартиру на ім'я ОСОБА_6, договір купівлі-продажу від 19 травня 2007 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, право власності на це житлове приміщення визнано за ОСОБА_7, а її виселено з нього.

Посилаючись на те, що 14 вересня 2007 року ОСОБА_6 помер і вона не має можливості звернутися до нього з позовом про відшкодування збитків, а також на те, що шкода спричинена безпосередньо з вини відповідачів, встановленої вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2011 року, з урахуванням уточнень ОСОБА_3 просила стягнути з Веприцької сільради та ОСОБА_4 солідарно майнову шкоду, завдану внаслідок їх неправомірних дій, у розмірі 2 млн 555 тис. грн та моральну шкоду, яку оцінила в 300 тис. грн. Як на підставу своїх вимог посилалась на норми статей 22, 23, 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що позивачка не довела факту заподіяння їй протиправними діями відповідачів шкоди, оскільки ні Веприцька сільрада, ні ОСОБА_4 не були стороною правочину, укладеного 19 травня 2007 року, і в цьому випадку немає підстав для відповідальності за статтею 1166 ЦК України. Суди виходили з того, що порушені права позивачки не підлягають захисту в порядку, передбачентмо статтею 216 ЦК України, оскільки відповідачі не можуть вважатися винними особами в укладенні ОСОБА_6 з позивачем недійсного правочину.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулася з касаційною скаргою на рішення суду першої та апеляційної інстанцій, у якій просить оскаржувані судові рішення скасувати й хвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди дійшли помилкових та необґрунтованих висновків про неправомірність вимог позивача, надали неправильну оцінку обставинам справи та доказам, ухвалили судові рішення з порушенням норм процесуального права, зокрема статті 61 ЦПК України, та неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме статей 21, 1166 ЦК України, не врахували норм частини другої статті 216 цього Кодексу.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 подала заперечення, в яких просила залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_3 та залишити без змін оскаржувані судові рішення як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_4 зазначала, що суди попередніх інстанцій усебічно, повно, об'єктивно дослідили обставини справи та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на відсутність причинно-наслідкового зв'язку між її діями та шкодою, заподіяною ОСОБА_3

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) уредакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

6 лютого 2018 року справу отримав Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду.

Відповідно до частини п'ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 404 ЦПК України питання про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. Про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу, зокрема, з обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п'ятій або шостій статті 403 цього Кодексу.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 8 травня 2018 року передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права й формування єдиної правозастосовчої практики. Крім того, колегія вважає за необхідне відступити від висновку, викладених у постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року (№ 6-99цс17).

Обґрунтовуючи зазначені підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду послалася на те, що різна судова практика при вирішенні питання щодо відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, не може забезпечити формування єдиної правозастосовної практики щодо виконання судових рішень та свідчить про виключну правову проблему в державі, коли правова позиція найвищого суду в державі в системі судоустрою, за однакових фактичних і правових обставин, у подібних правовідносинах, різна. А тому, колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленій постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року у справі № 6-99цс17, а саме щодо застосування пункту 10 частини другої статті 16 та статті 1174 ЦК України. Також у зазначеній ухвалі міститься посилання на постанову Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року (№ 6-2510цс15).

Крім того, колегія вважала, що виключна правова проблема - це необхідність зміни в контексті практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) висловленого Верховним Судом України підходу у визначенні уповноваженого суб'єкта надання справедливої та обґрунтованої компенсації при втручанні у право особи на мирне володіння майном, а саме в питанні відшкодування добросовісному набувачеві вартості вилученого в нього майна, втраті якого передувало скоєння службовою особою органу місцевого самоврядування службового злочину, що уможливив перехід права власності від попереднього законного власника до добросовісного набувача, з урахуванням тих обставини, що останній не знав про наявність кримінального провадження, внаслідок чого був позбавлений можливості отримати у встановленому законом порядку статус потерпілого та/чи цивільного позивача як учасника кримінального та судового провадження, а отже, і статус особи, яка потерпіла від кримінального правопорушення у розумінні положень статті 1177 ЦК України, а також з урахуванням того, що за відсутності правонаступників недобросовісний продавець помер до початку досудового слідства.

Велика Палата Верховного Суду вважає такі висновки про наявність підстав для передачі справи на розгляд згідно із частиною п'ятою статті 403 ЦПК України недостатньо обґрунтованими з огляду на таке.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

Дотримання принципу правової визначеності ЄСПЛ пов'язує із забезпеченням єдності судової практики. Однак він не наполягає на її незмінності, оскільки неспроможність забезпечити динамічний та еволюційний підхід у тлумаченні може призвести до ризику створення перепон під час проведення реформ або запровадження покращень. Разом з тим наявність глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці, неспроможність правової системи держави подолати їх усе ж таки призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

При визначенні того, чи наявність протилежних судових рішень у подібних справах суперечить принципу правової визначеності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховується: 1) чи наявні «глибокі та довгострокові розходження» у відповідній судовій практиці національних судів; 2) чи передбачає національне законодавство механізми подолання таких розбіжностей та 3) чи були такі механізми запровадження і, якщо так, то чи були вони ефективні.

В ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 8 травня 2018 року відсутні будь-які посилання на конкретні справи або їх кількісні показники, які б свідчили про те, що передача цієї справи до Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Аналіз судової практики, здійснений на підставі інформації, що міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень, не виявив виключної правової проблеми із зазначеного питання з урахуванням кількісного та якісного вимірів, глибоких та довгострокових розходжень у відповідній судовій практиці.

Разом з тим у постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року (№ 6-99цс17) міститься правовий висновок про те, що з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі законів України від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР «Про державну виконавчу службу» та від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» за рахунок держави. У справах за позовами фізичних і юридичних осіб про відшкодування, зокрема, моральної шкоди, заподіяної рішеннями, діями (бездіяльністю) державного виконавця, відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року (№ 6-2510цс15) міститься правовий висновок про підстави для витребування в добросовісного набувача майна, яке вибуло з володіння держави в незаконний спосіб.

Отже, правові висновки, викладені у вищенаведених постановах Верховного Суду України, висловлені в справах з іншими предметами та підставами позову, а також за наявності інших обставин у справах, різного застосування норм матеріального права.

Ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 8 травня 2018 року не містить жодних мотивів, які б підтверджували необхідність відступити від правових висновків щодо застосування статей 1173, 1174 ЦК України, викладених у постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року (№ 6-99цс17), або мотивів, що справа містить виключну правову проблему, і така передача необхідна для забезпечення формування єдиної правозастосовної практики в справах зазначеної категорії.

За викладених обставин Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для прийняття справи до розгляду та повертає її колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду.

Керуючись підпунктом 7 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення», статтею 404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Справу за позовом ОСОБА_3 до Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області, ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої злочином повернути колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду касаційної скарги.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Н. П. Лященко
Судді: Н. О. Антонюк Л. М. Лобойко
С. В. Бакуліна О. Б. Прокопенко
В .В. Британчук Л. І. Рогач
Д. А. Гудима І. В. Саприкіна
В. І. Данішевська О. М. Ситнік
О. С. Золотніков О. С. Ткачук
О. Р. Кібенко В. Ю. Уркевич
В. С. Князєв О. Г. Яновська