Справа № 316/775/17
Провадження № 2/316/65/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2018 р. м.Енергодар

Енергодарський міський суд Запорізької області, у складі:

головуючого судді: Бульби О.М.,

за участю секретаря судового засідання: Черкашиної О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Енергодар цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Енергодарського міського суду Запорізької області 01.06.2017 року з позовною заявою до Міністерства внутрішніх справ України (далі відповідач), про відшкодування моральної шкоди, в обґрунтування якої зазначив наступне:

В період з 17.06.1983 року по 28.12.2005 рік проходив службу в органах внутрішніх справ, що підтверджується трудовою книжкою серія БТ-І №2121006. Був звільнений у відставку наказом №22 від 28.12.2005 року Департаменту Державної Служби Охорони МВС України.

Згідно довідки акта огляду МСЕК серія АД №039638 (дата огляду 24.05.2006 року) позивачу була встановлена 3 група інвалідності, що є підтвердженням того, що здоров'я його з кожним роком погіршується. Під час проходження служби в органах внутрішніх справ отримав значні чисельні захворювання, які його турбують по теперішній час, серед них: хронічний гастродуоденіт, цукровий діабет (тип2), гіпертонічна хвороба ІІ ступеня, захворювання лівої нирки, пієлонефрит, що підтверджується виписними епікризами та виписками з медичної карти. Внаслідок захворювань отриманих у звязку з проходженням служби в органах внутрішніх справ, змушений тривалий час знаходитися на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювані процедури. Зазначає також, що в листопаді 2013 року йому було проведено операцію: нефректомія зліва (видалення лівої нирки). У 2006 році, під час огляду у гастроентеролога у нього було виявлено виразкову хворобу. При обстеженні в кардіологічному відділені у 2006 році було встановлено діагноз гіпертонічна хвороба ІІ степеня, яка у теперішній час виявляється особливо завдаючи болю за грудиною, прискореному з перебоями серцебиттю. У звязку з чим він постійно, щоденно відчуває слабкість, тупі ниючі болі у лівій поперековій області, що підтверджується виписним епікризом №17429.

У звязку з захворюваннями отриманими в наслідок проходження служби в органах внутрішніх справ, порушено його нормальний життєвий стан, він позбавлений можливості реалізувати свої нормальні життєві функції, звички, бажання. Стан його здоров'я позбавляє можливості працювати, а отже не може матеріально, на тому ж рівні який був під час коли він працював, забезпечувати потреби родини. Він постійно знаходиться у пригніченому стані, відчуває психологічний дискомфорт, не може вести повноцінний спосіб життя.

Посилаючись на ст.ст. 23, 170, 1167 ЦК України, ст.17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», просить суд стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на його користь моральну шкоду в розмірі 100000 грн. (а.с.1-6).

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, надав пояснення, які фактично збігаються зі змістом позову, просив суд позов задовольнити.

В судове засідання представник відповідача - Міністерства внутрішніх справ України не з'явився. Представником позивача за письмовою довіреністю ОСОБА_2 (а.с.92) було надано до суду письмові заперечення на позов (а.с.82-91) та представником за довіреністю ОСОБА_3 (а.с.152) було надано письмовий Відзив на позовну заяву (а.с.148-151) відповідно до змісту яких представники відповідача вказують на безпідставність та необґрунтованість належними доказами позовних вимог. Вказуючи на те, що позивач не перебував безпосередньо у трудових відносинах з МВС України, оскільки проходив службу в органах внутрішніх справ з 17.06.1983 р. по 28.12.2005 роки. Наказом Департаменту Державної служби охорони при МВС України від 28.12.2005 №222 о/с був звільнений у відставку з посади начальника Енергодарського міжрайонного відділення Державної служби охорони УДСО при УМВС України в Запорізькій області, а отже позивач перебував у трудових відносинах з Департаментом Державної служби охорони при МВС України (код СДРПОУ 08596819) і саме даний орган забезпечував умови для проходження служби позивачу. А отже Міністерство внутрішніх справ України є неналежним відповідачем у справі.

Крім того, відповідно до наказу № 51/64 правонаступником Департаменту Державної служби охорони при МВС України (код за , вул. Малопідвальна, 5, м. Київ) є Департамент поліції охорони як міжрегіональний територіальний орган Національної поліції (код за , вул. Малопідвальна, 5, м. Київ), а правонаступником Управління Державної служби охорони при ГУ МВС України в Запорізькій області (код за ) є Управління поліції охорони в Запорізькій області (код за ).

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1139 органи поліції охорони є правонаступниками Департаменту державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України та відповідних державних установ Державної служби охорони при МВС, що ліквідуються в установленому законодавством порядку.

Отже, МВС України не є правонаступником ні Департаменту державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України, ні Управління Державної служби охорони при ГУ МВС України в Запорізькій області. Відповідно до відомостей з ЄДРПОУ станом на 04.12.2017 Департамент державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України перебуває у стані припинення. Визначення ж кола відповідачів відноситься саме до компетенції позивача.

Відповідач прав та інтересів позивача не порушував, а тому не може нести відповідальність перед позивачем. Вказують, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність моральної шкоди саме з вини відповідача, а також наголошують на відсутності причинного звязку між діяльністю МВС України та подіями зазначеними у позові.

Також вважають безпідставним посилання позивача на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.10.2015 у справі №6-19770св15, зазначаючи, що аналіз ухвали суду касаційної інстанції свідчить, що спірні правовідносини виникли між позивачем (ОСОБА_3), який мав статус військовослужбовця та Міністерством оборони України, з яким військовослужбовець перебував у трудових відносинах. Тобто зазначене ОСОБА_1 судове рішення ґрунтується на правовідносинах, що виникли при проходженні особою військової служби, що не є тотожним з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Як наслідок, висновки наведені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.10.2015 у справі № 6-19770св15 не стосуються аналогічних правовідносин. При цьому і не спростовується позивачем, що він не має статусу військовослужбовця.

Посилання позивача на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 21.10.2014 у справі № 3-86гс14 також є необґрунтованим, оскільки, правовідносини, які були предметом судового розгляду у Верховному Суді України стосувалися питання відшкодування матеріальної шкоди, завданої позивачеві внаслідок вибухів артилерійських і ракетних снарядів поблизу с. Новобогданівка Мелітопольського району Запорізької області.

Також зазначають, що на позивача не розповсюджується Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей», оскільки органи внутрішніх справ не входять до складу Збройних сил України. А спеціальним законодавством, що регулює порядок проходження служби в органах внутрішніх справ - не передбачено відшкодування моральної шкоди.

Просять в задоволенні позову відмовити у звязку з недоведеністю, оскільки саме на позивача покладається обовязок доводити завдання моральної шкоди відповідачем.

Вислухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані належні, допустимі, достовірні докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі виходячи з наступних підстав:

З даних трудової книжки позивача серія БТ-І №2121006 (а.с.11зворот) встановлено, що в період з 17.06.1983 року по 28.12.2005 рік він проходив службу в органах внутрішніх справ України та з наказу №222 о/с від 28.12.2005 року (а.с.13) встановлено, що займав посаду начальника Енергодарського міжрайонного відділення Державної служби охорони УДСО при УМВС України в Запорізькій області. При цьому, відповідно до зазначеного наказу №222 о/с від 28.12.2005 року позивача було звільнено на підставі п.65 "а" за віком, відповідно до Положення про проходження служби рядовим начальницьким складом органів внутрішніх справ (а.с.13). Отже, позивача не було звільнено у відставку за станом здоров'я. Крім того, позивачу по справі було призначено пенсію за вислугу років, що підтверджується посвідченням №86/15106 виданим 11.01.2006 року (а.с.9).

Наданими медичними документами підтверджується посилання позивача на наявність в нього захворювань: сахарний діабет 2 тип, гіпертонічна хвороба, було проведено нефректомію зліва, хронічний пієлонефрит єдиної нирки, гастродуоденіт, наявні скарги на головні болі, тощо (а.с.15-34).

Дійсно, в довідці до Акту первинного огляду 24.05.2006 р. МСЕК №039638 зазначено, що позивачу призначено групу інвалідності "третя", причиною інвалідності зазначено: захворювання повязане з проходженням служби в ОВД (а.с.14).

При цьому, з висновку МСЕК стосовно того, що захворювання позивача пов'язано з проходженням служби в органах внутрішніх справ, не вбачається, що воно виникло з причин проходження служби, а вбачається що виникло у період проходження служби, однак ним не встановлюється причиною виникнення захворювання були протиправні дії або бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України.

Позивачем не надано суду доказів, що його було звільнено з органів внутрішніх справ за станом здоров'я.

Клопотань про витребування таких доказів позивач в ході судового розгляду справи не заявляв.

Суд погоджується з позицією відповідача щодо нерозповсюдження на позивача дії положень ст.17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон), якою визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку. Оскільки цей Закон визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Дія цього Закону поширюється на: військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального звязку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов'язок за межами України, та членів їх сімей.

Спеціальною правоохоронною діяльністю - є діяльність спеціальних служб (оперативних підрозділів) в інтересах безпеки суспільства і держави, забезпечення кримінального судочинства з підстав та у межах, визначених чинним законодавством.

Отже, слід розмежовувати діяльність спеціальних служб правоохоронного характеру, направлену на забезпечення безпеки суспільства та держави і діяльність колишніх підрозділів органів внутрішніх справ з охоронною функцією, зокрема - УДСО, що за договорами здійснювали заходи особистої і майнової безпеки громадян і юридичних осіб.

Відповідно до п.1 Положення про Департамент Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України, затвердженого наказом МВС України від 13.10.2005 № 878 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.11.2005 за № 1321/11601 (був чинним на момент проходження служби позивачем в ОВС), Департамент Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України (далі - Департамент) є головним органом у системі Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України (далі - ДСО), який координує здійснювані нею заходи з охорони об'єктів усіх форм власності та забезпечення особистої безпеки громадян і є підпорядкованим Міністру внутрішніх справ України.

Департамент здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку управління Державної служби охорони при управліннях МВС України в областях та місті Севастополі (далі - УДСО).

Таким чином, Управління державної служби охорони - було підрозділом міліції, який діяв на засадах самофінансування за рахунок коштів, одержаних за організацію та здійснення за договорами заходів особистої і майнової безпеки громадян і юридичних осіб, орієнтована на роботу в ринкових умовах.

Водночас, слід зазначити, що згідно з Законом України «Про державну охорону органів державної влади України та посадових осіб» державна охорона органів державної влади України та посадових осіб (далі - державна охорона) це система організаційно-правових, режимних, оперативно-розшукових, інженерно-технічних та інших заходів, які здійснюються спеціально уповноваженими державними органами з метою забезпечення нормального функціонування органів державної влади України, безпеки посадових осіб та об'єктів, визначених цим Законом.

Не вважаються державною охороною, регульованою цим Законом, заходи охоронного характеру, які здійснюються державними органами з метою забезпечення безпеки учасників кримінального судочинства, інших осіб та об'єктів, крім визначених цим Законом (стаття 1 Законом України «Про державну охорону органів державної влади України та посадових осіб»).

Отже, діяльність УДСО не відноситься до правоохоронної діяльності органів спеціального призначення.

Порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Правовою основою діяльності міліції були: Конституція України, Закон України «Про міліцію», інші законодавчі акти України, постанови Верховної Ради України, укази Президента України, постанови Кабінету Міністрів України, нормативні акти Міністерства внутрішніх справ України, Загальна декларація прав людини, міжнародні правові норми, ратифіковані у встановленому порядку.

Рядовий і молодший начальницький склад органів внутрішніх справ комплектувались на договірних засадах особами чоловічої статі, які пройшли дійсну військову службу, іншими особами, які перебувають в запасі Збройних Сил (крім офіцерів запасу), а в необхідних випадках і жінками.

Пунктом 8 Положення передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу, які досягли встановленого для них пунктом 7 цього Положення віку, підлягають звільненню в запас з постановкою на військовий облік або у відставку.

Військовозобов'язані, зараховані в кадри Міністерства внутрішніх справ на посади рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, включаючи курсантів і слухачів навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ, у встановленому порядку знімаються з військового обліку і перебувають на спеціальному обліку Міністерства внутрішніх справ.

Тобто, органи внутрішніх справ не входять до складу Збройних Сил України, відповідно, проходження служби в органах внутрішніх справ та військова служба не є тотожними.

Таким чином, на позивача не розповсюджуються норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». При цьому, даний Закон не стосується проходження працівниками служби в органах внутрішніх справ.

Слід зазначити, що спеціальним законодавством, яке врегульовувало порядок проходження служби в органах внутрішніх справ, відшкодування моральної шкоди працівникам (страхувальникам) не передбачено.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Частинами 1 та 2 статті 1167 ЦК України закріплено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній зв'язок та є вина зазначеної особи у заподіянні шкоди.

При відсутності хоча б однієї з вказаних умов на відповідача не може бути покладено зобов'язання по відшкодуванню шкоди.

На це звернуто увагу у п. 5 постанови пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно з яким до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Однак, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою позивачем суду не доведена.

Наявність шкоди ще не породжує обов'язку її компенсації, оскільки є необхідним доведення наявності всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності.

Крім того, позивачем не обґрунтовано заявлений розмір моральної шкоди, відсутні фактичні дані, які б свідчили про негативні події в житті позивача, що могли викликати виникнення моральних страждань та вплинути на зміну звичного образу життя позивача саме з вини відповідача по справі

Відповідно до роз'яснень, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення , ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

За вимогами ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються ; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення, суд виходить з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами усіх підстав цивільно-правової відповідальності: факту протиправних дій або бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України, причинний зв'язок між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди та вини відповідача в її завданні.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 2, 3, 4, 8, 10, 12, 13, 76-83, 89, 95, 258, 259, 263-265, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволені позову відмовити.

Рішення в повному обсязі виготовлено 21.09.2018 року.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Запорізької області протягом 30 днів з дня його проголошення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Учасник справи якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О. М. Бульба