Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 761/10732/16-ц

провадження № 61-29614св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача -ОСОБА_6,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Шевченківський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, відділ опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, в особі представника ОСОБА_6, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва, у складі судді Волошина В. О., від 10 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Ратнікової В. М., Поліщук Н. В., від 19 жовтня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Шевченківський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, відділ опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання батьківства, внесення змін до актового запису про народження дитини.

Свої вимоги ОСОБА_3, із урахуванням їх уточнень, обґрунтовував тим, що він із лютого 2011 року по червень 2014 року перебував з відповідачем ОСОБА_5 у фактичних шлюбних відносинах. ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_7. Реєстрація факту народження дитини була здійснена відповідачем, оскільки він повідомив останню, що існують обставини, які можуть загрожувати здоров'ю та життю його і їх спільної дитини, проти чого остання не заперечувала, і відомості про батька дитини в актовому записі були зазначені з її слів та видано свідоцтво про народження ОСОБА_7. У подальшому сторони припинили фактичні сімейні стосунки і відповідач почала створювати йому перешкоди у спілкуванні з дитиною. Коли причини, які перешкоджали зазначити його батьком дитини в актовому записі про народження дитини відпали, відповідач відмовилась подати спільну заяву до органів реєстрації щодо зміни інформації в актовому записі про батька дитини, у зв'язку з чим позивач вимушений був звернутись до суду із даним позовом, оскільки відповідач фактично не визнає його батьківства.

Із урахуванням зазначеного, позивач просив визнати його, ОСОБА_3, батьком дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що внести відповідні зміни до актового запису про народження дитини.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 травня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьком ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, внесено зміни до актового запису № 948 від 18 травня 2012 року про народження ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, зробленого Шевченківським РАЦС м. Києва, записавши батьком ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, - громадянина України ОСОБА_3 Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторони спору визнали у судовому засіданні, що біологічними батьками малолітнього ОСОБА_7 є позивач та відповідач, зазначені обставини також підтверджуються приєднаними до матеріалів справи фотознімками, які свідчать, що між позивачем ОСОБА_3 і відповідачем ОСОБА_5 у минулому існували тривалі фактичні сімейні стосунки, а з часу народження дитини вони спільно виховували та утримували сина, разом відпочивали, відвідували знайомих та своїх родичів. Відповідач підтвердила у судовому засіданні, що в актовому записі про народження дитини запис про батька дитини у книзі реєстрації народжень проведено відповідно до статті 135 СК України, тобто за прізвищем матері, а ім'я та по батькові дитини записано за вказівкою матері. Факт того, що ОСОБА_3 є біологічним батьком її сина ОСОБА_5 не заперечувала.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 травня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. Із урахуванням положень статті 60 ЦПК України та встановлених у справі обставин, апеляційний суд погодився із тим, що спір вирішений правильно і без призначення судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи, оскільки відповідач ОСОБА_5 не заперечувала, що позивач ОСОБА_3 є біологічним батьком сина ОСОБА_7. Клопотань про призначення у суді першої інстанції судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи з метою встановлення батьківства сторони та їх представники не заявляли, а тому, із урахуванням встановлених у справі обставин, апеляційний суд визнав недоцільним призначення такої експертизи за клопотанням відповідача на стадії апеляційного розгляду справи.

У жовтні 2017 року ОСОБА_5, в особі представника ОСОБА_6, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій зроблено передчасний висновок, що запис про народження дитини було здійснено відповідно до частини першої статті 135 СК України. Клопотання позивача від 28 вересня 2017 року про витребування копії актового запису та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо народження дитини було задоволено апеляційним судом всупереч вимогам частини другої статті 303 ЦПК України, 2004 року. Відповідач посилається на те, що факт батьківства не має жодного документального підтвердження та ґрунтується на суб'єктивній оцінці сторін. Відповідно до статті 121 СК України законодавець пов'язує батьківство виключно з походженням дитини, тобто наявністю кровного споріднення між дитиною та батьком. За наведених обставин, відмова апеляційного суду задовольнити клопотання відповідача про призначення судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи з метою встановлення батьківства становить порушення положень статті 121 СК України та положень статей 27, 143, 213 ЦПК України, від 2004 року. Позивачем не доведено факт порушення його прав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

28 листопада 2017 року ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, які мотивовано тим, що оскаржені відповідачем рішення суду першої та апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованими, а касаційна скарга правильність висновків судів попередніх інстанцій не спростовує. Відмовляючи у задоволенні клопотання відповідача про призначення генетичної експертизи, апеляційний суд правомірно виходив із того, що ОСОБА_5 визнала, що саме ОСОБА_3 являється біологічним батьком її сина ОСОБА_7.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої Перехідних положень ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Шевченківський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, відділ опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання батьківства, внесення змін до актового запису про народження призначено до судового розгляду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеними вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що із жовтня 2011 року і до 24 квітня 2012 року позивач ОСОБА_3 перебував із відповідачем ОСОБА_5 у фактичних шлюбних відносинах, протягом певного часу сторони проживали разом без реєстрації шлюбу, при цьому кожна із сторін не перебувала в іншому зареєстрованому шлюбі (т. 1 а.с. 1-3, 70-71).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_7.

Згідно копії актового запису та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян № 7 щодо актового запису про народження № 948 від 18 травня 2012 року, щодо ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком дитини записаний ОСОБА_9, запис зроблено на підставі заяви матері від 18 травня 2012 року (т. 2 а.с. 86-90).

Частиною першою статті 135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до статті 143 ЦПК України, від 2004 року, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Як роз'яснено у підпунктах 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою, котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 212 ЦПК України, згідно із якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення, у разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до статті 146 ЦПК України може визнати факт, для з'ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза).

Виходячи зі змісту журналу судового засідання Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року, клопотання відповідача про призначення у справі судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи було відхилено судом з тих підстав, що у суді першої інстанції відповідач визнала батьківство за позивачем та просила закрити провадження у справі із зазначених підстав, а також відсутності поважних причин не заявлення такого клопотання у суді першої інстанції, а тому апеляційний суд розцінив заявлене клопотання, як намір затягнути розгляд справи (т. 2 а.с. 99).

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції і погоджуючись з його висновком про задоволення позовних вимог, залишив поза увагою те, що між сторонами існує спір відносно встановлення батьківства, а тест ДНК (судово-медична (молекулярно-генетична) експертиза) станом на сьогоднішній день є єдиним методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини. Доказова цінність такого тесту переважає будь-який інший доказ на підтвердження, або оспорення кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору даної категорії справ.

ОСОБА_5 у касаційній скарзі зазначає, що походження дитини має підтверджуватись належними доказами, зокрема висновком судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи, яка судом у цій справі проведена не була.

Апеляційний суд не звернув уваги на положення частини четвертої статті 174 ЦПК України, від 2004 року, згідно з якою, уразі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи обставини справи, чутливість правовідносин, в яких виник спір, колегія суддів вважає, що встановлення факту кровного споріднення між батьком і дитиною не може вважатись об'єктивним за відсутності висновку судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи, навіть у випадку визнання позову про визнання батьківства відповідачем.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про невідповідність висновків апеляційного суду вимогам статей 60, 212 ЦПК України, у редакції яка була чинною на момент розгляду справи.

У відповідності до частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З урахуванням встановлених обставин, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані у даній постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, в особі представника ОСОБА_6, задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк