Справа № 415/5323/17
Провадження № 22ц/782/633/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2018 року місто Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Авалян Н.М. (суддя-доповідач)

суддів - Кострицького В.В., Назарової М.В.

за участю секретаря судового засідання Подрябінкіна Я.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Луганської області

апеляційну скаргуАкціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Лисичанського міського суду Луганської області (суддя Фастовець В.М.)

від 05 травня 2018 року

у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором

учасники справи

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

відповідач ОСОБА_1

ВСТАНОВИВ :

08 вересня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором. В обґрунтування якого вказав, що відповідно до укладеного договору від 25 січня 2011 року відповідач отримав кредит в розмірі 900 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку» складає між позивачем та відповідачем договір, що підтверджується підписом відповідача в заяві. В порушення вимог закону та умов договору відповідач зобовязання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав, у звязку з чим, станом на 31 липня 2017 року за відповідачем утворилася заборгованість у сумі 50297,90 гривень, яка складається з: 1706,02 гривень заборгованість за кредитом, 41420,55 гривень по процентам за користування кредитом, 4300,00 гривень по пені та комісії, 500,00 гривень штраф (фіксована частина), 2371,33 гривень штраф (процентна складова).

Відповідачка позов не визнала та подала заяву, в якій просила застосувати строк позовної давності.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 05 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено як у звязку з пропуском строку позовної давності, так і за безпідставністю вимог.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу позивач зазначає, що судом першої інстанції належним чином не досліджено розрахунок заборгованості та докази що містяться в матеріалах справи. Зокрема, судом не встановлено строк дії картки, початок перебігу строку позовної давності, а без встановлення обставин щодо обовязку відповідачем погашати заборгованість частинами або погашення заборгованості в повному обсязі, не пізніше останнього місяця, указаного на платіжній картці унеможливило визначити початок перебігу позовної давності, а від вирішення питання про сплив позовної давності до основної вимоги залежить і вирішення питання про сплив такої і до додаткових вимог. Крім того, суд безпідставно відмовленоом в стягненні комісії, оскільки комісія не відносить до неустойки та нарахована за надання послуг банком. В розрахунку заборгованості нарахування в сумі 4300,00 гривень зазначені не як пеня, а як комісія. Крім того, за змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Позивач має право на отримання процентів за користування кредитними коштами за період з 30 червня 2012 року по 30 червня 2015 року в межах загальної позовної давності, визначеної статтею 257 Цивільного кодексу України. Судом не враховано, що заборгованість до стягнення заявлена за період з 31 липня 2014 року по 31 липня 2017 року, тобто в межах загального строку позовної давності.

Відповідачка не скористалась правом відзиву на апеляційну скаргу.

В судове засідання учасники справи не зявились. Про час та місце розгляду справи належним чином завчасно повідомлені, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. Неявка учасників справи в судове засідання відповідно до частини другої статті 372 Цивільного процесуального кодексу України не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність й обґрунтованість судового рішення, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Перш за все, апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які є обовякововою підставою для скасування судового рішення відповідно до пункту 7 частини третьої статті 376 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до якої порушення норм процесуального права є обовязковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Суд не звернув уваги на те, що розгляд справи розпочато в порядку позовного провадження в період дії Цивільного процесуального кодексу України в редакції 2004 року, не врахував положення статей 274, 277 Цивільного процесуального кодексу України та безпідставно, без письмового клопотання позивача призначив розглянув справу в порядку спрощеного провадження.

З вказаної підстави рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову. До такого висновку суд приходить, виходячи з встановлених обставин справи та з системного аналізу норм права, що регулюють спірні правовідносини.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України).

Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частини перша та друга статті 14 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 25 січня 2011 року між сторонами укладений кредитний договір без номеру, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 900,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом щомісячно. Договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним.

На підставі заяви відповідачу 25 січня 2011 року відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку № 092465, терміном дії до листопада 2014 року.

У відповідності до довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», з якою відповідач ознайомлений, що підтверджується його підписом, розмір щомісячних платежів (включаючи плату за користування кредитними коштами в звітному періоді) складає 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості, та строк внесення платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним.

Визначення поняття зобовязання міститься у частині першій статті 509 Цивільного кодексу України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (статті 530, 631 Цивільного кодексу України).

Одним з видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 Цивільного кодексу України).

Станом на 31 липня 2017 року відповідачем зобовязання в повному обсязі не були виконані, в результаті чого виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 43526,57 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом 1706,02 гривень, заборгованості по процентам за користування кредитом 41420,55 гривень, комісії та пені, нарахованої до 14 квітня 2014 року 400,00 гривень.

Як зазначалося вище, між банком та відповідачем укладено договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачеві кредитний ліміт, зі сплатою щомісячно до 25 числа місяця, наступного за звітним коштів, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Строк дії картки, виданої відповідачу закінчився в листопаді 2014 року.

Отже, сторони погодили як щомісячне виконання зобовязання, так і строк кредитування до 30 листопада 2014 року.

Разом з тим, в пункті 2.1.1.12.4. Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що згідно ст. 212 ЦК України у разі наявності простроченого кредиту - строком повернення кредиту в повному обсязі є 211-й день з моменту виникнення такої заборгованості.

Отже сторони договору врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобовязання.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-900цс16, оскільки строк виконання основного зобовязання на підставі частини 2 статті 1050 ЦК України змінено, то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом з пропуском строку позовної давності. Після зміни строку виконання зобовязання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою підпункту 4.5 договору позичальник був зобовязаний повернути кредит в повному обсязі до вказаної дати, а усі наступні щомісячні платежі за графіком після вказаної дати не підлягали виконанню.

Як вбачається із наданого позивачем розрахунку заборгованості, прострочка відповідачем кредиту виникла з 30 серпня 2013 року.

Отже за вимогами пункту 2.1.1.12.4. Умов та правил надання банківських послуг строк виконання зобовязання настав з 30 березня 2014 року.

Оскільки строк виконання основного зобовязання змінено на 30 березня 2014 року, то саме з цього часу в ПАТ КБ «Приватбанк» виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав.

Із матеріалів справи вбачається, що із цим позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором позивач звернувся до суду 08 вересня 2017 року, про що свідчить дата у штампі вхідної кореспонденції суду.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем надана заява про застосування строку позовної давності.

У відповідності до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

В статті 257 Цивільного кодексу України зазначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 Цивільного кодексу України).

Згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 267 Цивільного кодексу України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судового рішення.

Відповідно до ст.264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Судом першої інстанції встановлено, що останній платіж за кредитним договором без номера відповідачем здійснено 09 квітня 2014 року.

Зазначені обставини свідчать про те, що відповідач здійснивши 09 квітня 2014 року платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором перервав перебіг строку позовної давності. І з цієї дати строк позовної давності розпочався заново.

Отже, у позивача право на звернення до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1706,02 гривень виникло з 09 квітня 2014 року, а з позовом до суду позивач звернувся 08 вересня 2017 року, тобто поза межами строку позовної давності.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1706,02 гривень є обґрунтованою, проте вона не підлягає задоволенню, оскільки позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем в під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Тому висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1706,02 гривень у зв'язку з пропуском строку позовної давності є законними і обґрунтованими.

Аналізуючи доводи скаржника щодо нарахування та стягнення процентів, апеляційний суд зазначає наступне.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 638 цього ж Кодексу договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В пункті 2.1.112.6 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що за користування кредитом банк нараховує проценти в розмірі, встановленому Тарифами банку, із розрахунку 360 (триста шістдесят) календарних днів у році.

Відповідно до довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду» за договором, в якій містяться тарифи банку, та яка підписана відповідачем, базова відсоткова ставка в місяць (нараховується на залишок непростроченої заборгованості, виходячи із розрахунку 360 днів у році) складає 2,5%.

Отже, виходячи із тарифів банку відсоткова ставка на рік за укладеним сторонами договором складає 30% річних.

Відповідно до статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 34-35 постанови ОСОБА_2 Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 Цивільного кодексу України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

Як зазначалося вище, між банком та відповідачем укладено договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачеві кредитний ліміт, зі сплатою щомісячно до 25 числа місяця, наступного за звітним коштів, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Строк дії картки, виданої відповідачу листопад 2014 року.

У пункті 54 постанови ОСОБА_2 Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Як зазначалося вище, позивачем змінено строк кредитування з 30 листопада 2014 року на 30 березня 2014 року.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, оскільки зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після 31 березня 2014 року позивач не мав права нараховувати проценти за користування кредитними коштами.

Як вбачається із розрахунку заборгованості наданого позивачем, у звязку з неналежним виконанням зобовязання відповідач має заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом в сумі 41420,55 гривень за період з 19 квітня 2012 року по 31 липня 2017 року.

З урахуванням викладеного вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 31 березня 2014 року по 31 липня 2017 року не підлягають задоволенню за необґрунтованістю.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача про стягнення заборгованості за процентами за період з 31 березня 2014 року по 31 липня 2017 року у звязку з пропуском строку позовної давності не звернув уваги на зазначені вище обставини.

Оскільки позивач до суду із вимогою про стягнення з відповідача заборгованості по процентами за користування кредитом за період з 19 квітня 2012 року по 30 березня 2014 року звернувся 08 вересня 2017 року, та з урахуванням переривання строку позовної давності 09 квітня 2014 року, такі вимоги не підлягають задоволенню у звязку з пропуском строку позовної давності.

Таким чином, висновки суду першої інстанції в цій частині є законними і обґрунтованими.

Аналізуючи доводи скаржника щодо стягнення штрафу, апеляційний суд зазначає наступне.

Суд першої інстанції виходив із того, що в цій частині позов не підлягає задоволенню за безпідставністю вимог із застосуванням вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Підставою, яка породжує обовязок сплатити неустойку, є порушення боржником зобовязання (ст. ст. 610,611 Цивільного кодексу України)

За правилами ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як зазначалося вище, банк змінив строк кредитування з 30 листопада 2014 року на 30 березня 2014 року.

Таким чином, зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати штраф, тобто після 31 березня 2014 року позивач не міг нараховувати штраф.

Відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів по якомусь з грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів клієнт зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих процентів та комісій.

Аналіз пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг дає підстави для висновку про те, що нарахування банком штрафу здійснюється під час звернення до суду із позовом.

Звертаючись до суду із позовом, позивач просив стягнути з відповідача 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 2371,33 гривень штрафу (процентна складова), розрахунок якої здійснений наступним чином: 1706,02 гривень (заборгованість за кредитом) + 41420,55 гривень (заборгованість по відсоткам станом на 31 липня 2017 року) + 4300,00 гривень (заборгованість з пені та комісією х 5%) = 2371, 33 гривень.

Оскільки після спливу строку кредитування у позивача відсутнє право нараховувати штраф, то вимоги позивача про стягнення штрафу в сумі 500,00 гривень (фіксована частина) та в сумі 2371,33 гривень (процентна складова) є необґрунтованими.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

На виконання зазначених вище положень закону Кабінет Міністрів України розпорядженням №1053-р від 30 жовтня 2014 року та розпорядженням № 1275-р від 02 грудня 2015 року затвердив перелік населених пунктів, на території яких проводиться антитерористична операція (АТО).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 22 березня 2003 року має зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 33-зв.).

Згідно положень «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» м. Лисичанськ Луганської області входить у перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Отже, на дані правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким банкам заборонено нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року.

Банком нарахування штрафу здійснювалося в липні 2017 року, тобто під час дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким банкам заборонено нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами.

Аналізуючи доводи скаржника щодо вимог про стягнення комісії, апеляційний суд зазначає наступне.

Суд першої інстанції виходив з того, що в цій частині позов не підлягає задоволенню як за строком позовної давності, так і за безпідставністю вимог.

В позовній заяв позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за пенею та комісією в сумі 4300,00 гривень, яка виникла з 01 листопада 2013 року. В розрахунку заборгованості також окремою графою не виділено яка сума заборгованості є комісією, а яка сума пені.

Разом з тим, у виписці по рахунку наданої позивачем зазначено, що з 01листопада 2013 року по 31 березня 2016 рік здійснювалося нарахування штрафу, а з 30 квітня 2016 року нараховувалася пеня.

Зазначені обставини свідчать про те, що заявлена до стягнення позивачем сума 4300,00 гривень є неустойкою (штраф, пеня).

Пеня та штраф, розрахунок яких міститься як в розрахунку заборгованості, так і виписці по рахунку, нараховані позивачем за період з 01 листопада 2013 року по 31 липня 2017 року, тобто як до, так і після 14 квітня 2014 року.

Тому висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості з комісії та пені у розмірі 400,00 гривень, у зв'язку з пропуском строку позовної давності, а в розмірі 3900,00 гривень за безпідставністю є законними і обґрунтованими.

Доводи позивача про те, що судом безпідставно відмовлено в стягненні комісії, оскільки комісія не відноситься до неустойки та нарахована за надання послуг банком, а в розрахунку заборгованості нарахування в сумі 4300,00 гривень зазначені не як пеня, а як комісія, не заслуговують на увагу, з урахуванням викладених вище обставин.

Таким чином доводи апеляційної скарги частково прийняті до уваги апеляційний судом, але вони не є підставою для задоволення позову з вказаних вище підстав.

Підсумовучи наведене, керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 388, 389, 390, 391 Цивільного процесуального кодексу України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 05 травня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Відмовити у повному обсязі в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором без номеру від 25 січня 2011 року станом на 31 липня 2017 року у розмірі 50 297,90 гривень, з яких:

1 706,02 гривень заборгованість за кредитом;

41 420,55 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом;

4 300,00 гривень пеня та комісія;

500,00 гривень штраф (фіксована частина);

2 371,33 гривень штраф (процентна складова).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 18 вересня 2018 року.

Головуючий Н.М.Авалян

Судді : В.В.Кострицький

ОСОБА_3