Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 202/1715/16-ц

провадження № 61-22139св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

відповідачі: ОСОБА_8, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої - ОСОБА_9, ОСОБА_10,

третя особа - служба у справах дітей Індустріальної районної у

м. Дніпропетровську ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2016 року

у складі судді Волошина Є. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В.,

Варенко О. П., Городничої В. С.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_8, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої - ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - служба у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, про виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 26 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_8 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 227 250 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % річних строком до 26 лютого 2030 року, а відповідач зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та у порядку, встановлених кредитним договором.

У забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором

26 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_8 укладено договір іпотеки, згідно умов якого відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме - квартиру, загальною площею 42,90 кв. м, житловою площею 26,80 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Вказувало на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за кредитним договором виконало, надавши ОСОБА_8 кредит у розмірі, встановленому договором. При цьому остання свої зобов'язання за кредитним договором не виконувала, у зв'язку із чим банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та 31 жовтня 2014 року суд ухвалив рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк».

За таких обставин, з урахуванням статті 40 Закону України «Про іпотеку» та

статті 109 ЖК Української РСР, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд виселити ОСОБА_8, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, які зареєстровані і проживають у квартирі, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що матеріали справи не містять відомостей про отримання ОСОБА_8 вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» від 02 квітня 2015 року про добровільне звільнення житлового приміщення, що порушує вимоги частин другої, третьої статті 40 Закону України «Про іпотеку», тому зазначені позовні вимоги банку не ґрунтуються на вимогах закону.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що законними й обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення відповідачів з іпотечного житла, оскільки матеріали справи не містять відомостей про отримання ОСОБА_8 вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» від 02 квітня 2015 року про добровільне звільнення житлового приміщення, і це є порушенням вимог частин другої та третьої статті 40 Закону України «Про іпотеку».

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову банку.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з порушенням норм чинного законодавства. ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що банком не надано доказів вручення направленої відповідачу 02 квітня 2015 року вимоги про виселення, однак така підстава відмови у задоволенні позову

ПАТ КБ «ПриватБанк» є передчасною та незаконною. Вимоги закону про направлення мешканцям письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житлове приміщення не стосуються вимог про виселення мешканців за умови, коли вже є рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та стосується вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки з одночасним виселенням мешканців. Також банк зазначав про те, що згідно пункту 8.3 іпотечного договору будь-які повідомлення повинні бути здійснені в письмовій формі та будуть вважатись поданими належним чином, якщо вони надіслані рекомендованим листом або доставлені особисто на адресу позичальника, окрім випадків, що передбачені окремими положеннями вказаного договору. Інших особливих умов щодо направлення вимоги про виселення іпотечний договір не містить. Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що банк 02 квітня 2015 року рекомендованими листами направив вимоги про виселення, при цьому даних про отримання вимог про виселення немає. Однак вказане не свідчить про недодержання ПАТ КБ «ПриватБанк» статті 109 ЖК Української РСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», оскільки вказані вимоги були виконані в обумовлений сторонами у пункті 8.3 іпотечного договору спосіб - рекомендованими листами, що є допустимим в силу частини третьої статті 6 ЦК України.

Відзив на касаційну скаргу сторонами не подано.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що 26 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_13 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 227 250 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % річних строком до

26 лютого 2030 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та у порядку, встановлених кредитним договором.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між

ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_13 26 лютого 2008 укладено договір іпотеки, згідно умов якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме - квартиру, загальною площею 42,90 кв. м, житловою площею 26,80 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2014 року було частково задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості. У рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 647 539 грн 61 коп. за договором про іпотечний кредит від 26 лютого 2008 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_13, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, загальною площею 42,90 кв. м, житловою площею 26,80 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 26 лютого 2008 року) ПАТ КБ «ПриватБанк». У задоволенні решти позовних вимог банку відмовлено.

02 квітня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» на ім'я відповідача ОСОБА_8 була направлена вимога про виселення та надано тридцятиденний строк для добровільного виселення.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частин першої, другої статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене у рішенні суду.

За змістом частини третьої статті 109 ЖК Української РСР, частин першої, другої статті 39, частин першої, другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду.

Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку».

З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки (правовий висновок, висловлений Верховним Судом України у постанові від 19 квітня

2017 року № 6-3057цс16).

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» з підстав відсутності відомостей про отримання ОСОБА_8 вимоги банку від 02 квітня 2015 року про добровільне звільнення житлового приміщення, не врахував зазначені вимоги закону та правовий висновок Верховного суду України про те, що задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку».

При цьому не з'ясував джерела коштів, за які було придбано передану в іпотеку квартиру, зокрема чи було це майно придбано за рахунок отриманого ОСОБА_8 кредиту, що в свою чергу має значення для правильного вирішення спору про виселення відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення, у зв'язку із чим дійшов передчасного висновку про відмову у позові про виселення мешканців з іпотечного житла, на яке уже було звернуто стягнення за рішенням суду, неправильно зазначивши підставу для відмови у позові, неотримання відповідачем вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення, яка стосується позасудового врегулювання спору.

Таким чином, вказані вище обставини свідчать про неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, порушення норм процесуального права. Тому ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього суду.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам

статті 263 ЦПК України та ухвалене з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк