АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження: №22-ц/791/1073/18 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2018 року Апеляційний суд Херсонської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Орловської Н.В.,

секретар Цвєткова І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Остапенко Ольги Ігорівни, діючої в інтересах Херсонської міської ради, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 21 травня 2018 року, у складі судді Гаврилова Д.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Воєводиної Ірини Миколаївни, Херсонської міської ради про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В :

16 грудня 2017 року ОСОБА_3звернулась до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнення, просила: встановити факт прийняття нею спадщини після смерті її бабусі ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, в порядку спадкування за правом представлення замість померлого батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року; визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 на 1/2 частину домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. ОСОБА_5 доводиться позивачу бабусею по лінії батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла бабуся позивача ОСОБА_5 За життя ОСОБА_5 набула права власності на 1/2 частину домоволодіння, яке складається з житлового будинку літ. "Б" за адресою: АДРЕСА_1. Згідно даних технічного паспорту БТІ рік побудови вказаного будинку - 1937. Крім того, за час проживання в будинку літ. "Б" ОСОБА_5 побудувала житловий будинок літ. "В", рік побудови якого згідно даних технічного паспорту БТІ - 1959.

У 1959 році питання набуття права власності регулювались ЦК УРСР 1922 року, Указом Президії Верховної Ради УРСР від 26.08.1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" і прийнятою відповідно до Указу від 26.08.1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради УРСР від 26.08.1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", які визначали умови та правові наслідки будівництва.

За вказаними нормативними документами підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт побудови будинку з додержанням вимог цих актів законодавства.

На час побудови будинку чинним на той час законодавством не було встановлено вимог щодо обов'язкової державної реєстрації права власності в БТІ.

За таких обставин ОСОБА_5 набула статусу власника житлового будинку з моменту завершення його будівництва.

На даний час за даними архіву БТІ спірне домоволодіння належить на праві спільної часткової власності: ОСОБА_7 - 1/4 частина, ОСОБА_8 - 1/5 частина та 1/20 частина, ОСОБА_9 - 1/2 частина.

На час смерті ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_4) останній та ОСОБА_5 постійно проживали та були зареєстровані в зазначеному домоволодінні. Як зазначено вище, бабуся позивача ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Оскільки позивач є спадкоємцем першої черги за законом по праву представлення, тому вона відповідно до вимог законодавства, які діяли на момент смерті ОСОБА_5, прийняла спадщину, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном. Доказом цього є вжиття заходів для збереження спадкового майна. Увесь цей час вона наглядала за будинком, обробляла присадибну земельну ділянку, оплачувала комунальні послуги, про що свідчить наявність у неї оригіналів квитанцій з оплати електро-, газо-, водо- постачання. Викладене також можуть підтвердити свідки.

30.09.2017 року вона (позивач) звернулась до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, проте отримала відмову з посиланням на відсутність правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності ОСОБА_5 на будинок та факт державної реєстрації нерухомого майна, а також ненадання доказів підтвердження проживання із ОСОБА_5 за однією адресою на час відкриття спадщини.

Таким чином, як зазначила позивач, до неї, як спадкоємця за законом, перейшло право на успадкування житлового будинку літ. "Б", літ. "В" після смерті ОСОБА_5, яке вона не має можливості оформити відповідно до вимог законодавства у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на нього.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 21 травня 2018 року позов був задоволений.

В апеляційній скарзі Остапенко Ольга Ігорівна, діюча в інтересах Херсонської міської ради, просять вказане рішення суду скасувати й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи та порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права. Зокрема, вказала, що судом не враховано відсутність будь-яких доказів, які підтверджували б право власності померлої ОСОБА_5 на спірне домоволодіння. При цьому зазначила, що через відсутність доказів є не доведеним той факт, що померлій належав, крім будинку "Б" також і будинок "В". Також вказала, що поза увагою суду залишилась і та обставина, що позивачем не доведено факт прийняття спадщини у визначені строки.

Відповідно до п.6 Розділу XV "Перехідні положення" Конституції України до впровадження нового адміністративно-територіального устрою України відповідно до змін до Конституції України щодо децентралізації влади, але не довше ніж до 31 грудня 2017 року, утворення, реорганізацію та ліквідацію судів здійснює Президент України на підставі та у порядку, що визначені законом.

Указом Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року "Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах" було постановлено ліквідувати Апеляційний суд Херсонської області та утворити Херсонський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Херсонську область, з місцезнаходженням у місті Херсоні.

Однак, згідно з п.3 Розділу XІІ "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що набрав чинності з 30.09.2016 року, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Крім того, відповідно до ч.6 ст.147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Також, відповідно до п.8 ст.1 Розділу XІІІ "Перехідні положення" ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Враховуючи наведене, оскільки Херсонський апеляційний суд як новоутворений суд свою роботу ще не розпочав, то до утворення останнього його повноваження продовжує здійснювати Апеляційний суд Херсонської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає на наступних підставах.

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Відповідно до копій свідоцтв про народження позивача (а.с.10), про її шлюб (а.с.11), про народження ОСОБА_6 (а.с.9) та його смерті (а.с.21), про одруження ОСОБА_9 (а.с.12) та її смерть (а.с.76) позивач ОСОБА_3 (народжена ОСОБА_9) ОСОБА_10 є дочкою ОСОБА_6 та онукою ОСОБА_5 (попереднє прізвище - ОСОБА_6) ОСОБА_11. Позивач змінила своє прізвище на "ОСОБА_3" після реєстрації 13.08.1982 року шлюбу.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, а ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

За життя бабусі позивача ОСОБА_5 належала 1/2 частина домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджено матеріалами справи.

Так, наявна копія ухвали Комсомольського районного суду м.Херсона від 19.06.2001 року у справі №2-242/2001 за позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_8 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на 1/4 частину житлового будинку. При поданні позову позивач вказувала, що її бабусі ОСОБА_13, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року, згідно ухвали суду від 29.12.1948 року належить житловий будинок літ. "А" в АДРЕСА_1. На підставі вказаного рішення суду їй видано свідоцтво про право власності на 1/2 частину домоволодіння (раніше - АДРЕСА_2). Друга частина спірного домоволодіння, яка складається із житлового будинку літ. "Б", належить дочці ОСОБА_13. ОСОБА_9, яка документи на будинок не оформила, що підтверджується актом Херсонського ОБТІ від 03.09.1949 року.

Вказаною ухвалою було встановлено, що ОСОБА_9 свої документи на будинок не оформила.

Вказаною ухвалою суду була затверджена мирова угода між сторонами у справі, за якою за позивачем ОСОБА_12 було визнано право власності на 1/2 частину вказаного домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, яке складається із 1/2 частини житлового будинку літ. "А" у вигляді приміщень 2-1, 2-2. 111, а за ОСОБА_8 було визнано право власності на 1/5 частину (без врахування 1/20 частини згідно свідоцтва про право на спадщину від 15.05.2000р) вказаного домоволодіння, яке складається із 1/2 частини житлового будинку літ. "А" у вигляді приміщень 3-1, 3-2, 3-3 (а.с.19-20).

При апеляційному розгляді до справи було долучено копії документів, які є в матеріалах інвентарної справи: зведений акт вартості будівель та споруд, схематичний план, оцінювальний акт, Свідоцтво про право власності від 22.09.1949 року (про належність спірного домоволодіння ОСОБА_13), акт від 03.12.1949 року облінвентарбюро (за ним користувач ОСОБА_14 заявила, що вказане домоволодіння належить її матері ОСОБА_13 і ОСОБА_9; є рішення на 1/2 частину на ім'я ОСОБА_13, 1/2 частину домобудівлі ОСОБА_9 документи не має), зводний оціночний акт, довідка-характеристика від липень 1983р (в ньому вказано, що ОСОБА_13 та ОСОБА_9 належить по 1/2 частині домобудівлі), схема-план будівель (в них всі житлові будинки "А", "Б", "В" не зазначені як самовільні), свідоцтво про право власності за законом від 15.06.2000 року (за ним спадкоємцем 1/20 частки спірного домоволодіння після смерті ОСОБА_13 є онука ОСОБА_8; зазначено, що на 9/20 частин свідоцтво про право власності не видавалось).

В матеріалах справи наявна копія технічного паспорту від 30.11.2000р на вказане домоволодіння, за яким частки співвласників складають відповідно: ОСОБА_8 - 1/20, ОСОБА_13 - 9/20, ОСОБА_9 - 1/2 (а.с.13-18).

Технічний паспорт містить дані про житлові будинки А (рік побудови - дорев.), Б (1937 рік побудови), В (1959 рік побудови), сараї Г, Д, К тощо. В тому числі самочинне будівництво, а саме літ. В. в, Г, Є, Ж, ж, К, а1, А1, Д.

Після смерті ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1р) відкрилась спадщина, у тому числі на вищезазначене майно. На випадок смерті ОСОБА_5 не розпорядилася належним їй майном, заповіту не залишила.

На запит суду першої інстанції приватним нотаріусом направлено до суду належним чином завірену копію спадкової справи після смерті ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с.74-94).

Із вказаної спадкової справи вбачається, що позивач подала до нотаріуса, як вона зазначила необхідні документи, та заяву від 30.09.2017 року про видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом.

Наявна копія домової книги свідчить, що на час смерті ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_4) останній та його мати ОСОБА_5 були зареєстровані в зазначеному домоволодінні, після його смерті остання продовжувала там жити (а.с.77-79).

За вказаною домовою книгою: позивач ОСОБА_3 17.09.1988 року була виписана з вказаного домоволодіння; наразі в ньому є зареєстрованою ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_7

Постановою нотаріуса від 30.09.2017 року було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину вказаного вище житлового будинку. Підстави вказаного - спадкоємцем не прийнято спадщину у встановлений для цього строк; відсутність правовстановлюючих документів на будинок (а.с.23-24).

Відповідно до ч. 1 п.4 Прикінцевих і Перехідних положень ЦК України 2003р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки спадкодавець померла у 1998 році, спадкові відносини виникли у той час, то підлягають застосуванню положення ЦК УРСР 1963р.

Статтею 524 ЦК УРСР передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно зі ст.ст.548, 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до п.1 ч.1 та ч.2 ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

За положеннями ст.549 вказаного Кодексу:

--- визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини (ч.1);

--- зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч.2).

Таким чином, за ст.549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном. Доказом цього може бути наявність у спадкоємця ощадної книжки на ім'я померлого, іменних цінних паперів, квитанцій про оплату комунальних та інших послуг, обов'язкового страхування майна та інших документів, виданих на ім'я померлого, на майно, користування, управління і розпорядження яким можливе тільки після оформлення прав на нього.

Відповідно до ст.ст.529, 530 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" - свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини ОСОБА_3 (спадкоємець за законом) із заявою до нотаріальної контори не звернулася.

Проте у своєму позові вона намагається довести, що прийняла спадщину на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. При цьому посилається на пояснення свідків, наявність у неї документів на майно, користування, управління і розпорядження яким можливе тільки після оформлення прав на нього, зокрема, абонентську книжку НОМЕР_1 на газобалонну установку за вказаною адресою, розрахункову книжку по розрахунках за воду та каналізацію за вказаною адресою, розрахункову книжку за електроенергію за вказаною адресою (а.с.27-37).

При зверненні до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, позивачу в цьому було відмовлено з причин відсутності правовстановлюючого документу на спадкове майно та неприйняття спадщини у встановлений для цього строк, про що 30.09.2017 нотаріусом було винесено відповідну постанову.

Відносно наявності самого права власності на домобудівлю, то колегія суддів враховує таке.

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (затверджений Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погоджений з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року), який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.

Якщо право власності на житловий будинок, споруду підтверджується належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, органи місцевого самоврядування зобов'язані видати довідку про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві, а нотаріус зобов'язаний прийняти таку довідку разом із іншими правовстановлюючими документами для видачі свідоцтва про право на спадщину (п.216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56), Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно (затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами)).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Право власності на житловий будинок набувається в порядку, який був чинним на час завершення його будівництва.

Так, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

За змістом п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

У більш ранній час, зокрема у 1959 році, питання набуття права власності регулювались указом президії Верховної ради СРСР «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» від 26.08.1948 року і прийнятою відповідно до цього указу постановою Ради міністрів СРСР "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" від 26.08.1948 року, які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

А тому за цими указом та постановою підставою виникнення в громадянина права власності на житловий будинок був сам факт спорудження ним цього будинку з додержанням вимог указаних актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію.

Отже, ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Такий правовий висновок зробив Верховний Суд України у постанові від 18 грудня 2013 р. у справі №6-137цс13, предметом якої був спір про встановлення юридичних фактів і визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування.

У цій справі позивачем доводиться спорудження спірної домобудівлі до 1959 року, прийняття її в експлуатацію та проживання в ньому осіб протягом кількох поколінь. В домовій книзі, яка була оглянута, зокрема, в судовому засіданні при апеляційному розгляді справи, наявні дані про прописку осіб у спірному будинку з 1950-х років.

Прийшовши до висновку у цій справі про задоволення позову, суд зробив це з порушенням норм процесуального права, оскільки не врахував того факту, що спірне домоволодіння в натурі не поділено, воно є об'єктом права спільної часткової власності, отже воно належить іншим особам, які не були залучені до участі у справі.

Участь сторін у цивільному процесі зумовлена тим, що судовий спір має місце саме між ними і його вирішення впливає безпосередньо на їх права чи обов'язки.

Відповідно до ст.51 ЦПК України: суд першої інстанції має право за клопотанням позивача, до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі в ній співвідповідача (ч.1); якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч.2).

У матеріалах справи відсутні клопотання позивача про залучення інших осіб, які можуть бути чи є співвласниками спірного нерухомого майна, до участі в справі в якості співвідповідачів. Таких вимог позивач до них не заявляла.

Суд першої інстанції у порушення ст.ст.13, 51, ч.5 ст.12 ЦПК України не роз'яснив позивачеві її права на подачу заяви про залучення таких осіб до участі у справі в якості співвідповідачів, хоча оскаржене рішення безпосередньо стосуються їх прав та інтересів.

При цьому слід враховувати, що згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тим самим суд вирішив питання про права та обов'язки інших осіб, які є співвласниками домоволодіння, які не брали участі у справі.

Сама позивач вказує, що на даний час, за даними БТІ, власниками спірного домоволодіння є ОСОБА_7 (1/4 частина), ОСОБА_8 (1/5 частина та 1/20 частина), ОСОБА_9 (1/2 частина).

В той же час, за даними технічного паспорту від 30.11.2000р на вказане домоволодіння, частки співвласників складають відповідно: ОСОБА_8 - 1/20, ОСОБА_13 - 9/20, ОСОБА_9 - 1/2.

Судом була оглянута інвентарна справа на вказане домоволодіння. В ній наявні такі правовстановлюючі документи:

--- Свідоцтво про право власності від 22.09.1949 року (про належність спірного домоволодіння ОСОБА_13),

--- Свідоцтво про право власності за законом від 15.06.2000 року (за ним спадкоємцем 1/20 частки спірного домоволодіння після смерті ОСОБА_13 є онука ОСОБА_8; зазначено, що на 9/20 частин свідоцтво про право власності не видавалось),

--- ухвала Комсомольського районного суду м.Херсона від 19.06.2001 року у справі №2-242/2001 за позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_8 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на 1/4 частину житлового будинку. За вказаною ухвалою за позивачем ОСОБА_12 було визнано право власності на 1/4 частину вказаного домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, яке складається із 1/2 частини житлового будинку літ. "А" у вигляді приміщень 2-1, 2-2. 111, а за ОСОБА_8 було визнано право власності на 1/5 частину (без врахування 1/20 частини згідно свідоцтва про право на спадщину від 15.05.2000р) вказаного домоволодіння, яке складається із 1/2 частини житлового будинку літ. "А" у вигляді приміщень 3-1, 3-2, 3-3.

Тобто, за правовстановлюючими документами, які наявні в матеріалах інвентарної справи, зазначені такі власники спірного домоволодіння в відповідними частками: ОСОБА_8 (1/20 частка та 1/5 частка, тобто загалом 1/4 частка), ОСОБА_12 (1/4 частка).

Залучення інших співвласників до участі в справі є необхідним з огляду на важливість надання їм можливості висказати свою позицію щодо позову, за наявності інших правовстановлюючих документів чи інших, ніж вказані вище, співвласників - залучити їх до справи чи до участі у справі.

За п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема, суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Таким чином, на підставі п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові, відповідно апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись п.4 ч.3 ст.376 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Остапенко Ольги Ігорівни, діючої в інтересах Херсонської міської ради, задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 21 травня 2018 року скасувати й ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Воєводиної Ірини Миколаївни, Херсонської міської ради про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання безпосередньо до Верховного Суду касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 25 вересня 2018 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.В. Кутурланова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ Н.В. Орловська