АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/2320/18Головуючий у 1-й інстанції Братасюк В.М.
Провадження № 22-ц/789/761/18 Доповідач - Сташків Б.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - Сташківа Б.І.

суддів - Парандюк Т. С., Щавурська Н. Б.,

за участю секретаря - Романюк Х.Ю.

та позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/2320/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 травня 2018 року, ухвалене суддею Братасюк В.М., у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3, в якому просив стягувати аліменти в розмірі 2800 грн. щомісячно: з сина ОСОБА_4, а з доньки ОСОБА_3 стягувати згідно вимог чинного законодавства. Також керуючись абз. 2 ст. 204 СК України просив стягнути аліменти за період з 09 лютого 2015 року. В підготовчому судовому засіданні 04 квітня 2018 року уточнив позовні вимоги та просив стягувати щомісячно з ОСОБА_3 в розмірі 1/3 частини від середньої заробітної плати по Тернопільському району Тернопільської області, та стягувати щомісячно з ОСОБА_4 в розмірі середньої заробітної плати по Тернопільському району Тернопільської області.

Обґрунтовуючи позовні вимоги,позивач зазначав, що він є особою похилого віку, має поганий зір, страждає на цукровий діабет, варикоз однієї з кінцівок, потребує допомоги, котру мають можливість надати відповідачі (його повнолітні діти), котрі отримують самостійний дохід, син більше десяти років у Сполучених Штатах Америки, проте увесь цей час відповідачі не потурбувалися про здоров'я батька і не надають йому будь якої допомоги.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 травня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Судові витрати компенсовано за рахунок держави.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Позивач зазначає, що син ОСОБА_4 з 2008 року проживає разом зі своєю матір'ю у США, а отже має можливість сплачувати аліменти.

Вказує, що обставина сплата аліментів на дітей, в той час, коли вони були неповнолітніми, є підставою для стягнення аліментів в порядку норм ст. 202 СК України.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на доводи викладені в ній.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явились, хоча про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, що у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши сторін, які з'явились в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не доведено, що він є непрацездатною особою, потребує матеріальної допомоги, та не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували майновий стан його повнолітніх дітей.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

В судовому засіданні суду першої інстанції позивач вказував, що його шлюб з матір'ю дітей відповідачів ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, було розірвано 21 рік тому.

Постановою суду від 17 квітня 1997 року, з позивача на утримання тоді ще малолітніх дітей, присуджено до стягнення аліменти в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку.

Позивач ОСОБА_2, також сплачував аліменти на утримання ще однієї дитини сина - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, проте наявності спірних відносин безпосередньо з цим сином у позивача судом не встановлено.

У частині другій статті 51 Конституції України зазначено: "Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до повноліття. Повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків".

Відповідно до частини 1 статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Із змісту статті 202 СК України вбачається, що при вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов'язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків за наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Моментом виникнення обов'язку утримувати своїх батьків є наявність усіх перерахованих умов.

Згідно роз'яснень, наданих у пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги, не є абсолютним. У зв'язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред'явлено позов про стягнення аліментів, зобов'язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов'язків щодо них. Згідно з частиною 2 статті 205 СК України при визначенні розміру аліментів на непрацездатних батьків необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей, до яких не пред'явлено позову про стягнення аліментів, а також від дружини, чоловіка та своїх батьків.

Таким чином, право на утримання від дочки, сина батьки матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Однак в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що ОСОБА_2 є непрацездатним.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

Позивачем не подано документів, які б підтверджували, що він перебуває на пенсії або має встановлену групу інвалідності.

Так, із відповіді Тернопільського обласного центру зайнятості від 22 лютого 2006 року вбачається, що у зв'язку з не відвідуванням центру зайнятості більше місяця без поважних причин його було знято з обліку 10 грудня 2005 року(а.с.43). Наведені обставини, свідчать про неналежне відношення позивачем до свого майнового становища.

Також, судом першої інстанції вірно було враховано факт наявності на праві приватної власності частки в будинку в АДРЕСА_1, чого в судовому засіданні не заперечував ОСОБА_2

Позивачем не представлено належних доказів місця проживання та майнового стану дітей, а тому доводи апеляційної скарги про можливість сплачувати дітьми аліменти на його утримання, колегія суддів вважає не обґрунтованими.

Не заслуговують до уваги доводи позивача ОСОБА_2 про те, що підставою для стягнення аліментів на його утримання є те, що він сплачував аліменти на дітей, в той час, коли вони були неповнолітніми, оскільки сплата аліментів батьками на своїх дітей, не є підставою стягнення аліментів з останніх, відповідно до вимог статті 202 СК України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було належним чином обґрунтовано мотиви прийнятого судового рішення із врахуванням обставин справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів по справі.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, а тому підстав для скасування судового рішення немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова Апеляційного суду Тернопільської області набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

День складання повного тексту постанови - 26 вересня 2018 року.

Головуючий Сташків Б.І.

Судді: Парандюк Т.С.,

Щавурська Н.Б.