Справа № 203/475/17
07 вересня 2018 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:
головуючого судді - Казака С.Ю.
при секретарі - Булеці А.В.
за участю представника позивача - ОСОБА_1
розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, виконавчого комітету Дніпровської міської ради, треті особи - приватні нотаріуси Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєва Олена Станіславівна, Шатковська Ірина Юріївна, Кучмій Наталія Валентинівна, про визнання недійсними договорів дарування, купівлі-продажу, свідоцтва про право власності на житло, визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності,-
Крім того, в подальшому йому стало відомо, що він був знятий з реєстрації в квартирі за заявою нового власника ОСОБА_4, яка набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 13.12.2016 року укладеного із ОСОБА_5 В свою чергу останній набув право власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 26.11.2016 року, продавцем за яким виступав ОСОБА_6, що набув право власності на квартиру згідно договору дарування від 24.09.1996 року, укладеного з ОСОБА_10 За ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право власності на майно від 19.10.2000 року було зареєстровано право власності на 51/100 частину квартири АДРЕСА_1. Крім того, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 24.02.1994 року, виданого на підставі розпорядження №5/305-94, ОСОБА_10 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1. Поряд з цим, згідно інформації КП «ДМБТІ» містяться відомості про реєстрацію права власності за ОСОБА_10 на 51/100 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.10.2000 року, а також про подальшу реєстрацію права власності на вказану частку квартири за ОСОБА_2 на підставі дублікату договору дарування від 04.12.2006 року. Реєстрація права власності за ОСОБА_10 на окрему квартиру АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності на житло від 24.02.1994 року КП «ДМБТІ» не проводилась. В зв'язку з цим, посилаючись на те, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 набуте неправомірно, відсутність державної реєстрації такого майна, як об'єкту нерухомості, позивач також просив визнати недійсними свідоцтво про право власності на житло від 24.02.1994 року; договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 24.09.1996 року; договори купівлі-продажу від 26.11.2016 року та 13.12.2016 року, а також визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1, що була проведена на підставі зазначених договорів від 26.11.2016 року та 13.12.2016 року.
В судовому засіданні представник позивача підтримав позов, та посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, представник виконавчого комітету Дніпровської міської ради, до суду за неодноразовими викликами не з'явились, про причини своєї неявки не повідомили, відзиву на позов не надали та будь-яких клопотань по суті справи не заявляли.
Треті особи - приватні нотаріуси Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєва О.С. та Шатковська І.Ю., в наданих заявах просили розглядати справу без їх участі.
Інша третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В., за викликами до суду не з'явилась, пояснень по суті справи не подавала та клопотань не заявляла.
В зв'язку з цим, з урахуванням думки представника позивача та положень ч.3 ст.211, ч.ч.3,4 ст.223, ст.ст.280,281 ЦПК України, судом було ухвалено про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних в матеріалах справи доказів.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 19.10.2000 року виконкомом міської ради народних депутатів згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» на підставі розпорядження №5/240-2000 від 19.10.2000 року, ОСОБА_10 набула у власність 51/100 частин квартири АДРЕСА_1 (а.с.168-171 т.1).
На підставі вказаного свідоцтва КП «ДМБТІ» було внесено відповідний запис про реєстрацію права власності у реєстрову книгу за №38п за реєстровим №27-53 (а.с.168, 169 зв. т.1).
В подальшому згідно дублікату договору дарування від 04.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В., що був укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_2, за останнім КП «ДМБТІ» в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером №6344040 було зареєстровано право власності на 51/100 частин квартири АДРЕСА_1, (а.с.168,172,173).
Також з матеріалів справи вбачається, що 09.06.2016 року за реєстровим №553 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвої О.С. було посвідчено договір дарування 51/100 частин квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.42-44 т.1).
З вказаного договору та наданих під час його посвідчення документів вбачається, що особу продавця ОСОБА_2 було встановлено за паспортом серії НОМЕР_2, виданим 30.01.2004 року Ленінським РВ ДМУ УМВС України у Дніпропетровській області.
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що держана реєстрація права власності на квартиру на підставі договору дарування від 09.06.2016 року була проведена 09.06.2016 року о 17:15:33 (а.с.9 т.1).
Поряд з цим, з копії паспорту серії НОМЕР_2, що надавався нотаріусу вбачається, що фотокарточка у паспорті належіть не позивачу ОСОБА_2, а іншій особі (а.с.47-48 т.1).
З довідки ПАТ «Дніпротяжмаш» від 30.08.2016 року вбачається, що позивач працює на вказаному підприємстві з 26.04.2016 року та 09.06.2016 року згідно графіку роботи з 06-36 г. по 19-27 г., тобто в період посвідчення оспорюваного договору дарування та проведення реєстраційних дій, знаходився на підприємстві (а.с.13 т.1).
Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до ч.ч.1,2,3,5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.
Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст.236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.
Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Встановлені судом обставини в своїй сукупності безумовно свідчать про те, що договір дарування від 09.06.2016 року належних позивачу 51/100 частин квартири АДРЕСА_1, від імені останнього було укладено іншою особою, за відсутності відповідних повноважень та поза волею позивача.
В зв'язку з цим, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог і необхідність задоволення останніх в частині визнання недійсним договору дарування від 09.06.2016 року.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 13.12.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. за реєстровим №3955, було посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, на підставі якого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за останньою було зареєстровано право власності на вказану квартиру (а.с.91, 141-142 т.1).
З вказаного договору та документів, що надавались при його посвідченні, вбачається, що зазначена квартира належала продавцю ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26.11.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шатковською Ю.І. за реєстровим №1861, на підставі якого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на вказану квартиру (а.с.94, 141-142 т.1)
В свою чергу з договору купівлі-продажу від 26.11.2016 року вбачається, що останній було укладено між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, якому квартира належала на підставі договору дарування, посвідченого 24.09.1996 року П'ятою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим №1-1951 та зареєстрованим в ДМБТІ 20.12.1996 року у реєстровій книзі №38п за реєстровим №25 (а.с.116 т.1.).
З договору дарування від 24.09.1996 року, вбачається, що останній було укладено між ОСОБА_6 (покупець) та ОСОБА_10 (продавець), якій квартира АДРЕСА_1 належала на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 24.02.1994 року виконкомом міської ради народних депутатів згідно розпорядження №5/305-94, зареєстрованого в Дніпропетровському інвентар бюро та записаного в реєстрову книгу за №38п за реєстровим №27-52 (а.с.117-118 т.1).
Разом з тим, згідно інформації КП «ДМБТІ» від 06.11.2017 року вбачається, що в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_1, містяться відомості про реєстрацію права власності за ОСОБА_10 на 51/100 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.10.2000 року, а також про подальшу реєстрацію права власності на вказану частку квартири за ОСОБА_2 на підставі дублікату договору дарування від 04.12.2006 року.
Також в інвентаризацій справі за даними КП «ДМБТІ» містяться відомості про реєстрацію права власності на 19/100 частин квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_13, ОСОБА_14, а також на 30/100 частин за ОСОБА_15 та ОСОБА_16
Реєстрація права власності за ОСОБА_10 чи за іншою особою на окрему квартиру АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності на житло від 24.02.1994 року КП «ДМБТІ» не проводилась (а.с.176 т.1).
Посилаючись на вказані обставини, позивач в уточненому позові просив визнати недійсними свідоцтво про право власності на житло від 24.02.1994 року; договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 24.09.1996 року; договори купівлі-продажу від 26.11.2016 року та 13.12.2016 року, а також визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1, що була проведена на підставі зазначених договорів від 26.11.2016 року та 13.12.2016 року.
Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.
Частиною першою ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч.1 ст.203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст.236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.
За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.
Разом із тим ч.3 ст.216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст.387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Згідно із ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст.388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.
Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст.ст.215,216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст.392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.
Враховуючи, що розпорядження №5/305-94 та видане на його підставі 24.02.1994 року свідоцтво про право власності на житло - стосувались квартири АДРЕСА_1, були видані до набуття позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 та останній не був стороною наступних правочинів щодо відчуження квартири АДРЕСА_1, суд приходить до висновку про відсутність передбачених ст.ст.203,216 ЦПК України підстав для визнання недійсними зазначеного вище свідоцтва та договорів дарування і купівлі-продажу та про невірне обрання позивачем способу захисту порушеного права.
В зв'язку з цим, в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними свідоцтво про право власності на житло від 24.02.1994 року; договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 24.09.1996 року; договорів купівлі-продажу від 26.11.2016 року та 13.12.2016 року, а також визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1, що була проведена на підставі зазначених договорів від 26.11.2016 року та 13.12.2016 року, позивачу слід відмовити.
Враховуючи часткове задоволення позову та положення ст.141 ЦПК України, на користь позивача слід стягнути з відповідача ОСОБА_3 судовий збір за задоволену вимогу про визнання недійсним договору дарування в сумі 1017 грн. 76 коп. (1% від вартості спірної частки квартири), а також судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. за задоволену вимогу про скасування державної реєстрації права власності, а всього стягнути судовий збір в сумі 1722 грн. 56 коп.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.202,203,215,216,236,328,388 України, ст.ст.19,26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.ст.2,4,5,10,11,12,76-81,141,211,223,258,259,263-268,280-281 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, виконавчого комітету Дніпровської міської ради, треті особи - приватні нотаріуси Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєва Олена Станіславівна, Шатковська Ірина Юріївна, Кучмій Наталія Валентинівна, про визнання недійсними договорів дарування, купівлі-продажу, свідоцтва про право власності на житло, визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності - задовольнити частково.
Визнати недійсним договір дарування 51/100 частин квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений 09 червня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою О.С. за реєстровим №553.
В іншій частині в задоволенні позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 17 вересня 2018 року.

Суддя С.Ю.Казак