Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 619/1298/16-ц

провадження № 61-22180св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуОСОБА_5, в особі представника ОСОБА_6, на рішення Апеляційного суду Харківської області, у складі колегії суддів: Шаповал Н. М., Котелевець А. В., Хорошевського О. М., від 19 січня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_3, про визнання договору іпотеки недійсним.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний будинок мав житлову площу 81,9 кв. м та до нього примикали надвірні будівлі: літ. «Б» гараж, літ. «Г» льох, літ. № 1, 2 огорожі, літ. № 3 колонка, літ. № 4 колодязь, літ. «Ж» та «З» - зливні ями. У період 1991-2006 років він самочинно перебудував будинок. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 08 липня 2011 року за ним було визнано право власності на самочинно виконану прибудову літ. «А1-1» розміром 5,01 м х 10,0 м загальною площею 50,10 кв. м, веранду літ. «а3» площею 8,9 кв. м, сіні літ. «а4» до житлового будинку літ. «А-1», внаслідок чого загальна площа житлового будинку складає 143,40 кв. м, житлова площа складає 81,90 кв. м, та на самочинно збудовані надвірні будівлі: сарай літ. «Д» розміром 4,3 м х 9,9 м, літню кухню літ. «И» розміром 4,3 м х 4,05 м, сарай літ. «К» розміром 13,3 м х 6,3 м, вбиральню літ. «В» розміром 1,4 м х 1,6 м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2. 16 вересня 2013 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, за умовами якого він отримав 380 800 грн, що є еквівалентом 47 600 доларів США. Разом з договором позики, з метою забезпечення виконання зобов'язань за ним, сторони уклади іпотечний договір, предметом якого виступив будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, що являє собою: будинок літ. «А-1», житловою площею 81,90 кв. м, загальною площею 143,40 кв. м та надвірні будівлі та споруди: гараж літ «Б», льох літ. «Г», сарай літ. «Д», літня кухня літ. «И», вбиральня літ. «В», сарай літ. «К», огорожа № 1, 2, колонка № 3, колодязь № 4, зливна яма літ. «Ж», зливна яма літ. «З». Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17 березня 2016 року рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 08 липня 2011 року скасовано, у позові ОСОБА_3 про визнання права власності на самочинне будівництво було відмовлено. Таким чином, позивач вважає, що у 2011 році він не набув право власності на житловий будинок, що є предметом іпотеки, тому передавати в іпотеку вказану нерухомість він не мав права.

Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_3 просив позов задовольнити, визнати недійсним з моменту укладення іпотечний договір, укладений між ним та ОСОБА_5 16 вересня 2013 року; скасувати запис про реєстрацію іпотеки № 2513340 від 16 вересня 2013 року та запис про реєстрацію обтяження № 2513340 від 16 вересня 2013 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у відношенні будинку за адресою: АДРЕСА_2

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області, у складі судді Жорняк О. М., від 29 листопада 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що нерухоме майно, було передано позивачем відповідачу в іпотеку у відповідності до вимог Закону України «Про іпотеку», сам факт скасування рішення суду про визнання за позивачем права власності на будинок, що є предметом іпотеки, не може бути підставою для визнання недійсним договору іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 19 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_3 - задоволено частково. Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 29 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Визнано недійсним з моменту укладення іпотечний договір, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н. О. 16 вересня 2013 року та зареєстрований за номером 4892. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що на момент укладення договору іпотеки позивач не був власником нерухомого майна, предмету іпотеки, оскільки рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17 березня 2016 року рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 08 липня 2011 року скасовано та відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову про визнання права власності на самочинно виконану прибудову, а тому наявні правові підстави, передбачені статтями 203, 215 ЦК України, для задоволення позовних вимог в частині визнання договору іпотеки недійсним.

31 січня 2017 року ОСОБА_5, в особі представника ОСОБА_6, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 19 січня 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. ОСОБА_5, в особі представника ОСОБА_6, посилається не те, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17 березня 2016 року скасовано рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 08 липня 2011 року, яким було визнано право власності ОСОБА_3 на самочинне будівництво. Вказаним рішенням апеляційного суду не вирішувалося питання права власності на будинок, яке позивач набув у порядку спадкування, про що свідчить свідоцтво про право власності на спадщину за законом від 03 вересня 2008 року. Первісне право власності ОСОБА_3 у порядку спадкування за законом не змінено та не скасовано. Позивач та третя особа, у даній справі, на момент укладення договору іпотеки документально підтвердили наявність зареєстрованого належним чином права власності на вказане майно, добровільно передали нерухомість в іпотеку.

09 лютого 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2017 року повернуто ОСОБА_5, в особі представника ОСОБА_6, доповнення до поданої касаційної скарги, оскільки вони були подані із пропуском встановлено строку.

24 березня 2017 року ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу відповідача, які мотивовані тим, що після узаконення самочинних прибудов до житлового будинку та самочинних надвірних будівель склад об'єкту нерухомого майна суттєво змінився. У пункті 2 спірного іпотечного договору предметом іпотеки є саме новий об'єкт нерухомого майна у новому складі. Предмет іпотеки являє собою змінений з урахуванням узаконення самочинного будівництва об'єкт, який не співпадає із об'єктом нерухомого майна, склад якого було визначено свідоцтвом про право на спадщину за законом від 03 вересня 2008 року.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_3, про визнання договору іпотеки недійсним призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеними вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 вересня 2008 року, виданого державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Задоріною Т. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-3467, позивач ОСОБА_3 після смерті свого батька ОСОБА_10, що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, набув право власності на цілу частку жилого будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Жилий будинок мав житлову площу 81,9 кв. м та до нього примикали надвірні будівлі: літ. «Б» гараж, літ. «Г» льох, літ. № 1, 2 огорожі, літ. № 3 колонка, літ. № 4 колодязь, літ. «Ж» та «З» - зливні ями.

Право власності було зареєстровано КП «Дергачівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 30 жовтня 2008 у реєстровій книзі № 16 за номером запису 2536.

Відповідно до рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 08 липня 2011 року у справі № 2010/2-1700/2011 за позивачем ОСОБА_3 було визнано право власності на самочинно виконану прибудову літ. «А1-1» розміром 5,01 м х 10,0 м загальною площею 50,10 кв. м, веранду літ. «а3» площею 8,9 кв. м, сіні літ. «а4» до житлового будинку літ. «А-1», внаслідок чого загальна площа житлового будинку складає 143,40 кв. м, житлова площа складає 81,90 кв. м, та на самочинно збудовані надвірні будівлі: сарай літ. «Д» розміром 4,3 м х 9,9 м, літню кухню літ. «И» розміром 4,3 м х 4,05 м, сарай літ. «К» розміром 13,3 м х 6,3 м, вбиральню літ. В» розміром 1,4 м х 1,6 м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1

Право власності на будинок за вказаною адресою в цілому було зареєстровано за ОСОБА_3 КП «Бюро технічної інвентаризації Дергачівської районної ради» 29 липня 2011 року, що посвідчено витягом про державну реєстрацію прав № 30794488.

16 вересня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали договір позики, за умовами якого позивач отримав 380 800 грн, що є еквівалентом 47 600 доларів США.

На забезпечення виконання зобов'язання між сторонами 16 вересня 2013 року також укладено іпотечний договір.

Пунктом 1 вказаного договору визначено, що він забезпечує зобов'язання іпотекодавця (ОСОБА_3.) за договором позики, укладеним між іпотекодержателем (ОСОБА_5.) та іпотекодавцем (боржником) 16 вересня 2013 року та посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ЛавіндаН. О. 16 вересня 2013 року, за реєстровим номером 4888, у відповідності до умов якого іпотекодержатель передав, а іпотекодавець прийняв у власність 380 800 грн, що є еквівалентом 47 600 доларів США, строком виконання до 16 вересня 2014 року за графіком, наведеним в договорі.

У пункті 2 іпотечного договору зазначено, що іпотекодавець передає іпотекодержателю наступне майно: будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, що являє собою: будинок літ. «А-1», житловою площею 81,90 кв. м, загальною площею 143,40 кв. м та надвірні будівлі та споруди: гараж літ «Б», льох літ. «Г», сарай літ. «Д», літня кухня літ. «И», вбиральня літ. «В», сарай літ. «К», огорожа № 1, 2, колонка № 3, колодязь № 4, зливна яма літ. «Ж», зливна яма літ. «З».

Пунктом 3 іпотечного договору встановлено, що предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Задоріною Т. В., державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області 03 вересня 2008 року, реєстровий № 1-3476, рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 08 липня 2011 року, зареєстрованих в КП «БТІ Дергачівської районної ради», витяг про державну реєстрацію прав від 29 липня 2011 року.

Пунктом 12 іпотечного договору встановлено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до якого у випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення зобов'язання за цим договором та/або договором позики у встановлений іпотекодержателем строк, таку вимогу іпотекодержатель може задовольнити за рахунок предмету іпотеки, що є предметом цього договору. Цим застереженням відповідно до закону сторони визначили такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, як, набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем. Підписанням договору іпотекодавець засвідчив, що він надав іпотекодержателю згоду на набуття права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за власним одноосібним письмовим рішенням іпотекодержателя набути предмет іпотеки у власність. Іпотекодавець підписанням договору засвідчив, що наявність будь-яких інших документів, крім договору та письмового рішення іпотекодержателя набути предмет іпотеки у власність, для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки не вимагається. Ці документи є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

За пунктом 17 іпотечного договору цей договір набирає чинності з моменту нотаріального посвідчення договору і діє до повного виконання іпотекодавцем своїх зобов'язань перед іпотекодержателем. Зобов'язання, забезпечене іпотекою, буде виконаним, якщо виконано в повному обсязі договір позики.

Відповідно до пункту 21 іпотечного договору дружина позивача ОСОБА_3 надала згоду на його укладення.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17 березня 2016 року у справі № 2010/2-1700/11 апеляційну скаргуОСОБА_3 задоволено, рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 08 липня 2011 року скасовано. Відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову про визнання права власності на самочинно виконану прибудову літ. «А1-1» розміром 5,01 м х 10,0 м загальною площею 50,10 кв. м, веранду літ. «а3» площею 8,9 кв. м, сіні літ. «а 4» до житлового будинку літ. «А-1», внаслідок чого загальна площа житлового будинку складає 143,40 кв. м, житлова площа складає 81,90 кв. м, та на самочинно виконані надвірні будівлі: сарай літ. «Д» розміром 4,3 м х 9,9 м, літню кухню літ. «И» розміром 4,3 м х 4,05 м, сарай літ. «К» розміром 13,3 м х 6,3 м, вбиральню літ. В» розміром 1,4 м х 1,6 м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про іпотеку», у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору.

Із урахуванням зазначеного слід дійти висновку, що на момент укладення між сторонами іпотечного договору право власності на іпотечне майно було зареєстровано за ОСОБА_3, дружина позивача надала згоду на укладення договору іпотеки.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини спору, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, обґрунтовано виходив із того, що на момент укладення договору іпотеки все нерухоме майно, яке за згодою дружини позивача, було передано в іпотеку іпотекодержателю, відповідало вимогам до предмету іпотеки, встановленим статтею 5 Закону України «Про іпотеку».

Висновок апеляційного суду щодо наявності підстав для визнання договору іпотеки від 16 вересня 2013 року недійсним з посиланням на те, що на момент укладення договору іпотеки позивач не був власником нерухомого майна, не відповідає дійсності, оскільки судове рішення апеляційного суду про скасування права власності на частину будівель ухвалено 17 березня 2016 року, у той час як договір іпотеки був укладений 16 березня 2013 року. А 28 липня 2015 року право власності на предмет іпотеки, у результаті звернення стягнення на нього, зареєстроване за іпотекодержателем ОСОБА_5

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов неправильного висновку про скасування вірного по суті рішення суду першої інстанції, не врахував при цьому, що на момент укладення договору іпотеки не було порушено положення статті 5 Закону України «Про іпотеку», майно було передано в іпотеку власником майна, яке у відповідності до вимог чинного законодавства було зареєстровано ним, згоду на передачу майна в іпотеку надала дружина, про що свідчить пункт 21 договору іпотеки, а в подальшому іпотекодавець не виконав зобов'язання по поверненню суми позики, що стало підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суд касаційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог були належним чином оцінені подані сторонами докази, точно встановлені обставини справи та правильно застосовані норми матеріального права, а апеляційний суд помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, в особі представника ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Харківської від 19 січня 2017 року скасувати та залишити в силі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 29 листопада 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк