Єдиний унікальний номер 219/7669/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1069/2018

Головуючий у 1-ій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Азевич В.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2018 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.,

суддів: Дундар І.О., Никифоряка Л.П.,

за участі секретаря судового засідання Сергєєвої К.О.,

учасники справи: представник відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 219/7669/16-ц за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплообмінник» про визнання права власності та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплообмінник» до ОСОБА_3 про визнання договору та додатку до нього недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 24 квітня 2018 року (суддя Харченко О.П., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області),-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Артемівського міськрайонного суду з позовом в якому вказав, що він, як фізична особа, 26 травня 1999 року уклав договір з ТОВ «Теплообмінник» про надання зворотної фінансової допомоги у розмірі 56 000 гривень для придбання ТОВ «Теплообмінник» акцій у ЗАТ «Екологія» на термін три роки, які вніс в касу товариства згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 51 від 26 травня 1999 року.

Зазначав, що ТОВ «Теплообмінник» на підставі договору купівлі-продажу б/н придбав за рахунок наданої їм фінансової допомоги будівлю за адресою: м Артемівськ, вул. Кірова, 42.

З проханням відповідача, що викладено у листі від 25 травня 2002 року ( у звязку зі скрутним фінансовим становищем) було продовжено термін дії договору на три роки.

25 травня 2005 року укладена додаткова угода, якою було передбачено, що в разі не повернення коштів ТОВ «Теплообмінник» зобов'язувався передати йому у власність придбану у ЗАТ «Екологія» будівлю, розташовану за адресою: м Артемівськ, вул. Кірова, 42, термін договір був продовжений до 26 травня 2008 року. 23 грудня 2008 року відповідач в особі директора ОСОБА_4 звернувся до позивача з проханням продовжити термін дії Договору від 26.05.1999 року до 31.12. 2012 року, а 25 грудня 2012 року - продовжити строк дії договору від 26.05.1999 року до 31.12.2015 року. На теперішній час умови договору від 26.05.1999 року не виконані - грошові кошти в сумі 56 000 гривень не повернуті.

Уточнивши позовні вимоги та посилаючись на додаткову угоду від 23 травня 2005 року, позивач просив суд зобовязати ТОВ «Теплообмінник» передати йому у власність комплекс нежитлових будівель, розташованих за адресою :м. Артемівськ ,вул. Кірова, 40 , що знаходяться у власності ТОВ «Теплообмінник», а саме наступні будівлі та споруди: Б2 цегляна нежитлова будівля з прибудованим цехом Г, гаражем В, майстернею Д загальною площею 917,30 кв. м. та визнати за ним право власності на вказане нерухоме майно.

ТОВ «Теплообмінник» подав до суду зустрічну позовну заяву до позивача у якій вказав, що вважає заявлені позивачем вимоги безпідставними, оскільки позивачем ОСОБА_3 до суду надані сфальсифіковані докази про укладення з ТОВ «Теплообмінник» договору фінансової допомоги від 26.05.1999 року та додатку до вказаного договору від 25.05.2005 року, які не відповідають дійсності. Відповідно до протоколу №7 установчих зборів ТОВ «Теплообмінник» від 22.04.1999 року головою товариства був ОСОБА_5, який запропонував учасникам установчих зборів придбати за рахунок залишкового прибутку акції виробничого комплексу ТОВ «Екологія», а не за рахунок засновника (учасника) ТОВ «Теплообмінник», як зазначає ОСОБА_3 Виписка з реєстру акціонерів від 19.05.1999 року свідчить про те, що акціонер ТОВ «Теплообмінник» був власником 1 145 штук простих іменних акцій номінальною вартістю 30 грн. кожна. Згідно з протоколом № 9 установчих зборів ТОВ «Теплообмінник» від 21.06.1999 року у звязку із смертю директора ТОВ «Теплообмінник» ОСОБА_5 тимчасово покладено виконання обовязків директора товариства на головного бухгалтера ОСОБА_6 до призначення нового директора, тому ОСОБА_3 не міг укласти з ОСОБА_6 26.05.1999 року спірний договір, яка на той час не була директором ТОВ «Теплообмінник» і не мала повноважень на укладання договору. Дана обставина підтверджується листом в.о. начальника реєстраційної служби Артемівського МРЮ ОСОБА_7 від 28.02.2014 року - згідно з відомостями з реєстраційної справи юридичної особи ТОВ «Теплообмінник» за період з 29.04.1999 по 08.07.1999 року документи щодо зміни керівництва не надавалися

ОСОБА_6 приступила до виконання обовязків директора на 0,5 ставки згідно наказу директора ТОВ «Теплообмінник» від 01.09.1999 року №1 ОК лише з 01.09.1999 року, а з 14.03.2000 року (наказ №3 від 14.03.2000 року) вона почала виконувати обовязки директора і була звільнена від цієї посади 22.05.2000 року (наказ №6 ОК), а з цієї дати директором був призначений ОСОБА_8, який з 01.02.2005 року був звільнений з цієї посади та був призначений на посаду директора по виробництву. У звязку із зазначеним ОСОБА_8В не міг укласти з ОСОБА_3 25.05.2005 року додаток до договору від 26.05.1999 року про поворотну фінансову допомогу, бо він на той час не був директором товариства і не мав повноважень на укладення такого договору. Станом на 25.05.2005 року директором ТОВ «Теплообмінник» був ОСОБА_9 Підписи від імені ОСОБА_10 на листах від 23.12.2008 року та 25.12.2012 року суттєво відрізняються, що, на думку відповідача, свідчить про підробку підпису ОСОБА_10

Надана суду позивачем квитанція до прибуткового касового ордеру №51 від 26.05.1999 року про внесення ОСОБА_3 до каси ТОВ «Теплообмінник» 56 000 грн. не відповідає вимогам Порядку ведення касових операцій у національній валюті в Україні № 228 від 02.02.1995 року, затвердженого постановою правління Національного банку України № 21 від 02.02.1995 року, оскільки в ній відсутні підпис касира та відбиток печатки підприємства. Даний прибутковий касовий ордер №51 від 26.05.1999 року в касовій книзі ТОВ «Теплообмінник» не зареєстровано, тобто гроші від ОСОБА_3 ТОВ «Теплообмінник» 26.05.1999 року не передавались. Просив суд визнати договір укладений ОСОБА_3 з ТОВ «Теплообмінник» 26.05.1999 року про надання фінансової допомоги у розмірі 56 000 грн. та додаток до зазначеного договору від 25.05.2005 року недійсними і стягнути з ОСОБА_3 судові витрати за зустрічним позовом.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 24 квітня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ТОВ «Теплообмінник» та задоволенні зустрічного позову ТОВ «Теплообмінник» до ОСОБА_3 відмовлено.

На вказане судове рішення ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить його скасувати в частині відмови в задоволенні його позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. В іншій частині рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Зазначає, що умова договору, яка передбачає у разі неповернення грошових коштів обовязок товариства передати йому акції та майно, придбані у ЗАТ «Екологія», носить декларативний характер, оскільки на той час майно не було придбане і воно не було на балансі у відповідача.

Скаржник не погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно нікчемності договору. На його думку, є неправильним в даному випадку застосування норм ЦК УРСР 1963 року, оскільки заставні відносини не виникли.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить залишити рішення без змін, а скаргу позивача без задоволення.

У судовому засіданні представник ТОВ «Теплообмінник» ОСОБА_2 підтримав доводи, викладені у відзиві.

Позивач ОСОБА_3, сповіщений про час та місце розгляду справи СМС повідомленням та судовою повісткою, направленою рекомендованим поштовим повідомленням, у судове засідання не зявився,

Згідно із частиною 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.11.2006 року за ТОВ «Теплообмінник» зареєстрована власність на нежитлову будівлю з прибудованим цехом Г, гаражем В, майстернею Д загальною площею 917,30 кв. м за адресою:Донецька область, м. Артемівськ,вул. Кірова, будинок 42 на підставі договору купівлі-продажу б/н від 01.09.1999 року укладеного між юридичними особами - ЗАТ «Екологія» та ТОВ «Теплообмінник», чого не оспорювали сторони..

Позивач ОСОБА_3 є одним із засновників та учасників ТОВ «Теплообмінник». Разом з тим, у поданій до суду позовній заяві позивач зазначив, що він звертається до суду з позовом не як учасник товариства, а як фізична особа, тому суд розглядав дану справу за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до змісту оглянутого у судовому засіданні екземпляру договору про надання фінансової допомоги від 26 травня 1999 року, ОСОБА_3, діючи як громадянин України, виступає кредитором та надає позичальнику у вигляді зворотної фінансової допомоги, шляхом внесення до його каси грошові кошти в сумі 56 000 гривень для придбання товариством акцій ТОВ «Екологія» строком на три роки, а позичальник - ТОВ «Теплообмінник» в особі директора ОСОБА_11 зобовязується повернути кредитору по закінченню трьох років зворотну фінансову допомогу в повному обсязі, а у разі неможливості повернення такої допомоги позичальник передає у власність кредитора придбане у ЗАТ «Екологія», у вигляді акцій, майно. Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного його виконання.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої виходив з того, що заявлені позивачем вимоги не ґрунтуються на законі, оскільки надані ним на обґрунтування цих вимог договір зворотної фінансової допомоги б/н від 26.05.1999 року та додаток до цього договору від 25.05.2005 року відносно зобовязання передати нерухоме майно (застави) в рахунок зворотної фінансової допомоги є недійсними (нікчемними) у звязку з недержанням вимог закон щодо нотаріальної форми посвідчення договору. Що стосується факту надання чи не надання самої зворотної фінансової допомоги, то суд не розглядав це питання, оскільки воно не є предметом спору та було розглянуте господарським судом в рішенні від 25.02.2014 року.

Зазначений висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки ОСОБА_3 оскаржує рішення суду першої інстанції в частині його позовних вимог, то суд апеляційної інстанції переглядає рішення лише в цій частині.

Суд першої інстанції правильно встановив, що на час укладання договору зворотної фінансової допомоги діяли норми ЦК УРСР в редакції 1963 року, Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року № 697-XII, який втратив чинність на підставі Закону № 997-V від 27.04.2007 року та Закон України «Про заставу» від 2 жовтня 1992 року № 2654-XII в редакції на час виникнення правовідносин.

Відповідно до змісту ст. 4 ЦК УРСР 1963 року цивільні права і обов'язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно із ст. 153 ЦК УРСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однією з сторін повинно бути досягнуто згоди.

За ст. 178 ЦК УРСР виконання зобовязань може забезпечуватися згідно з законом або договором неустойкою (штрафом, пенею), заставою і поручительством. Крім того, зобовязання між громадянами або з їх участю можуть забезпечуватися завдатком.

Як визначено у ст. 181 ЦК УРСР в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає в силу договору чи закону. Заставою може бути забезпечена дійсна вимога. Застава може мати місце також щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Відносини застави регулюються Законом України «Про заставу», іншими актами законодавства.

Відповідно до пункту 3 наданого позивачем суду першої інстанції екземпляру договору зворотної фінансової допомоги від 26.05.1999 року в якості забезпечення виконання зобовязання за цим договором вказується передача у власність кредитора ОСОБА_3 у вигляді акцій, майна, тобто зобовязання забезпечені заставою.

За ст. 12 Закону України «Про заставу» у договорі застави повинно бути зазначено найменування (прізвище, ім'я та по батькові), місцезнаходження (місце проживання) сторін, суть забезпеченої заставою вимоги, її розмір і строк виконання зобов'язання, опис предмета застави, а також будь-які інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про заставу» договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, транспортні засоби, космічні об'єкти, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правоустановчих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна здійснюється за місцезнаходженням нерухомого майна, договору застави транспортних засобів та космічних об'єктів - за місцем реєстрації цих засобів та об'єктів.

Як вбачається зі змісту спірного договору, сторони не досягли істотних умов щодо наслідків невиконання товариством своїх зобовязань, а саме не містять встановлених законом умов щодо укладення договору застави нерухомого майна.

Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що ЦК УРСР 1963 року також встановлював недійсність (нікчемність) угоди (правочину) відносно нерухомого майна з порушенням нотаріальної форми.

Колегія суддів також погоджується з судом першої інстанції стосовно того, що договір, датований 26.05.1999 року, не відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про заставу» та ст. 153 ЦК УРСР, які діяли на той час, оскільки в ньому не вказані всі необхідні істотні умови. Так, в ньому не має відомостей, яке саме майно та за якими умовами може бути передане кредитору у випадку не повернення зворотної фінансової допомоги. Окрім того, у пункті 5 вказано, що договір діє до його повного виконання, але пунктом 3 передбачене зобовязання повернути зворотну фінансову допомогу по закінченню трьох років. До того ж текст даного договору містить в пункті 3 посилання на передачу майна, придбаного у ЗАТ «Екологія» у вигляді акцій, майна хоча на момент підписання договору 26.05.1999 року таке майно ще не було придбане. Відсутні опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. В додатку до договору від 25 травня 2005 року опис предмета застави також відсутній.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, одночасне застосування норм як ЦК України так і норм ЦК УРСР 1963 року є безпідставним, оскільки суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, керувався нормами виключно діючими на час виникнення спірних правовідносин між учасниками справи.

Відповідно до частини 1 ст. 47 ЦК УССР в редакції 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно за недійсним договором у звязку з недосягненням сторонам згоди по всіх істотних умовах спірного договору та з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору (правочину).

Інші доводи апеляційної скарги є також необґрунтованими.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає встановленим у справі фактичним обставинам, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 24 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: В.Б. Азевич

Судді: І.О. Дундар

ОСОБА_12

Повний текст постанови складено 25 вересня 2018 року

Суддя доповідач В.Б. Азевич