Справа № 463/830/18 Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я.
Провадження № 22-ц/783/2226/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.

секретаря - Юзефович Ю.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Апеляційного суду Львівської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на дитину, -

в с т а н о в и л а:

Позивач звернулася до суду з позовом в якому просила збільшити розмір аліментів, які стягуються з відповідача на її користь на їх неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 300 грн. до 3000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня подачі позову до суду, а також просила стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати на утримання сина ОСОБА_5 в розмірі 14595 грн. Позов мотивувала тим, що від шлюбу укладеного з відповідачем, у них народився син ОСОБА_5 Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 13.03.2007 року вирішено стягувати з відповідача на її користь на утримання їх спільної дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в розмірі 300 грн. щомісячно, починаючи з 07.02.2007 року і до досягнення дитиною повноліття. На даний час неповнолітній син проживає із нею, відповідач жодної участі у вихованні та забезпеченні потреб дитини не приймає, аліменти в розмірі 300 грн. сплачує нерегулярно, зазначена сума не покриває жодних витрат позивача на утримання дитини, що на даний момент складаються із оплати послуг репетиторів у зв'язку із підготовкою до ЗНО та вступу до ВНЗ, витрат на щорічне оздоровлення дитини, забезпечення одягом та харчуванням, оплатою послуг мобільного в'язку та Інтернету тощо. З врахуванням вимог ст. 185 СК України просила стягнути з відповідача 50% додаткових витрат, що були понесені нею та очікувано будуть понесені, а саме 14 595 грн.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05 червня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3) на користь ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5) аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, в розмірі 1000 (тисяча) грн., починаючи з 19 лютого 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7) на користь ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5) додаткові витрати на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, в розмірі 14 595 грн. 00 коп. (чотирнадцять тисяч п'ятсот дев'яносто п'ять грн. 00 коп.).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 704 грн. 80 коп. (сімсот чотири грн. 80 коп.) судового збору та 3159 грн. 00 коп. (три тисячі сто п'ятдесят дев'ять грн. 80 коп.) витрат на правову допомогу.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 червня 2018 року в частині стягнення додаткових витрат оскаржив представника відповідача ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення суду в частині стягнення додаткових витрат на утримання сина є незаконним та таким, що прийняте з порушення норм матеріального і процесуального права. Судом неповно зясовано обставини справи, а ті обставини, що встановлені в судовому рішенні є недоведеними.

Вказує, що від другого шлюбу має ще двох неповнолітніх доньок, яких також повинен утримувати, а його повний заробіток з усіх джерел доходу становить 6 054, 62 гривні в місяць. А тому розмір додаткових витрат має бути співмірний із його доходами та витратами, повязаними з утриманням ще двох малолітніх дітей, утриманням квартири, тощо.

Звертає увагу, що тренажерні зали, басейни, додаткові навчання не відносяться до основоположних потреб дитини, оскільки не є особливими обставинами, повязаними з хворобою, каліцтвом, особливостями розвитку здібностей дитини, а навчання в Україні є безкоштовним.

Окрім того, суд не надав належної оцінки копіям квитанцій про оплату додаткових послуг з різних спортивних закладів, оскільки такі не свідчать про відвідування таких його сином.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 червня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_2 Ярославовичана утримання сина ОСОБА_5 додаткових витрат в розмірі 14 595 гривень та судових витрат, в тому числі і витрат на правову допомогу, скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні цих вимог відмовити.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

Відповідно до ч. 1 ст. 369ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. За приписами п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи про стягнення аліментів

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегією суддів законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду перевіряється в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4, суд виходив з тих підстав, що позивачем надано належні докази на підтвердження розміру понесених нею додаткових витрат та враховуючи наявність у відповідача обовязку по утриманню дитини, потреби дитини в оздоровлені та розвитку здібностей, прийшов до висновку про включення до складу додаткових витрат на дитину наведених позивачем витрат на її навчання і оздоровлення та стягнув на користь позивача 1/2 понесених додаткових витрат на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 в розмірі 14595 грн. 00 коп.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується копією свідоцтва про народження дитини, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є батьками неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6. З копії свідоцтва про розірвання шлюбу вбачається, що розірвання шлюбу між сторонами зареєстровано 19.04.2007 року, актовий запис № 84.

Матеріалами справи також підтверджується і той факт, що дитина проживає із позивачем та перебуває на її утриманні.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 13.03.2007 року вирішено стягувати із відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 300 грн. щомісячно, починаючи з 07.02.2007 року і до досягнення дитиною повноліття.

01.09.2007 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Від другого шлюбу у відповідача народилась донька ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_8 та донька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_9, що підтверджується свідоцтвами про їх народження.

Із довідки № 16/04 від 16.04.2018 про доходи відповідача, вбачається що ОСОБА_2 працює в ПП «Електротехніка-XXI» на посаді: «заступник директора з ОВП і в/о головного інженера». Розмір його заробітної плати на даний час становить в середньому близько 5264,47 грн. без врахування сплачених податків і зборів. Розмір заробітної плати позивача становить 8870 грн., що стверджується довідкою від 27.04.2018 року.

Декларацією прав дитини від 1959 року закріплено принцип №4, зі змісту якого дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відтак, обов'язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов'язання батьків. Обов'язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов'язків і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов'язку, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому закладі, у разі якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198).

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (ч. 1 ст. 184 СК України).

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обовязків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними. Однак, у разі відсутності такої домовленості, той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову (ст. 191 СК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 185 СК України передбачено, що, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір таких витрат визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Згідно Правових позицій, викладених у п.п. 3 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Під час розгляду цивільної справи № 6-1489цс17 Верховний Суд України сформулював правову позицію від 13.09.2017 р., згідно з якою роз'яснив, що це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв'язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

У правовій позиції Верховного суду у постанові від 18.01.2018 року по справі № 369/959/16-ц зазначено, що витрати на придбання для дитини устілок для ортопедичного взуття, а також на оплату занять дітей з англійської мови є витратами пов'язаними з хворобою дитини та розвитком здібностей дитини та є додатковими витратами згідно ст. 185 СК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суд враховує, в якій мірі кожен із батьків зобов'язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

З матеріалів справи, зокрема з договору № 101001410 від 17.08.2017 року вбачається, що ОСОБА_5 навчається в ТОВ «Центр освітніх технологій» згідно навчального плану та графіку занять Інноваційного навчального комплексу «ІТ Освіта». Термін навчання складає 2 навчальні роки, кожний із яких складається з 2 навчальних семестрів. Вартість навчання за 1 семестр становить 6 000 грн. 00 коп. Загальна вартість навчання складає 24 000 грн. 00 коп. На даний час позивачем здійснено оплату навчання за перший та другий навчальні семестри, що підтверджується випискою з банківського рахунку від 22.01.2018 року та банківською квитанцією від 27.12.2017 року. Крім того, згідно Договору про надання спортивно-оздоровчих послуг № ЛВУ 27460 від 29.08.2017 року ОСОБА_5 отримує спортивно-оздоровчі послуги. Оплата занять у тренажерному залі та басейні становить 5190 грн. 00 коп., здійснення оплати підтверджується банківською квитанцією від 29.08.2017 року. Загальна сума додаткових витрат становить 29 190 грн.

Колегія суддів вважає, що вказані витрати пов»язані із минулим захворюванням дитини і профілактично-оздоровчими заходами у зв»язку з цим, а також розвитком здібностей дитини, а відтак такі слід віднести до додаткових витратах в розумінні вимог ст. 185 СК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що розмір додаткових витрат на дитину не підтверджений належними доказами та в таких наявні розбіжності в найменуванні одержувача зазначених коштів є безпідставними та спростовуються вище наведеними матеріалами справи.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивачки половини понесених нею витрат, підтверджених належними та достатніми доказами у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач вдруге одружився та від цього шлюбу в нього народилось ще двоє доньок, що є зміною його сімейного стану, враховуються колегією суддів, проте приходить до висновку, що такі не є визначальною обставиною для разового присудження половини додаткових витрат на утримання сина.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що судом при постановленні рішення враховані вказані відповідачем обставини.

При цьому з врахуванням наведених вище правових висновків Верховного Суду, а також встановлених судом обставин (наявність у дитини в минулому алергічних захворювань), що потребують профілактичних заходів, також потреб дитини в оздоровлені та розвитку здібностей, суд прийшов до вірного висновку про включення до складу додаткових витрат на дитину наведених позивачем витрати на її навчання та оздоровлення.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню з відповідача, як понесені додаткові витрати, суд враховував, в якій мірі кожен із батьків зобовязаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 56 ЦПК України, в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV діючого на момент ухвалення оскаржуваного рішення, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. За приписами ст. 60 ЦПК України в редакції 2017 року представником у суді може бути адвокат.

Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та передбачено ст.15 ЦПК України. За змістом ст.133, 137 ЦПК України витрати на правничу допомогу відносяться до судових витрат.

Як передбачено ст. ст. 15, 60, 62 ЦПК України та Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», правничу допомогу в суді може надавати адвокат, повноваження адвоката як представника посвідчується довіреністю або ордером.

Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнта. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини справи. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Тобто, суд зобовязаний оцінити рівень адвокатських послуг, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, а й також чи сума їх була обґрунтованою.

Суд не зобовязаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, п. 269.

Відповідно до п. 48 Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

З метою отримання правової допомоги 25 січня 2018 року позивачем було укладено договір про надання правової допомоги з адвокатським бюро ОСОБА_9 (т. 1, а.с. 4-).

На підтвердження розрахунку за надання правової допомоги та понесених витрат позивачем надано попередній розрахунок суми судових витрат (а.с.39), розрахунок №1 від 15 лютого 2018 року (а.с.41), сертифікацію до договору про надання правничої допомоги (а.с.42) та квитанцію на суму 5 000, 00 грн. (а.с.43).

Колегія суддів приходить до переконання, що стягнення 3 159, 00 гривень за правничу допомогу на користь ОСОБА_4 є обґрунтованим, враховуючи складність справи, кваліфікацію адвоката, час затрачений в судових засіданнях, підготовку позовної заяви, та інше. Такий розмір винагороди є співрозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Зважаючи на наведене, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення та враховуючи пропорційність задоволених вимог та того, що позивач за подання позовної заяви з вимогою про зміну розміру аліментів звільнена від сплати судового збору прийшов до вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 704,80 грн. судового збору сплаченого за пред'явлення вимоги в частині стягнення додаткових витрат на дитину та 3159 витрат на правову допомогу (в загальній ціні позову, такий задоволено на 63%), а також на користь держави 234,70 грн. судового збору в частині вимог про стягнення аліментів (задоволено на 1/3).

Відтак, на думку колегії суддів, рішення суду першої інстанції містить висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам та доказам по справі в їх сукупності і присуджений ним розмір додаткових витрат на дитину відповідає засадам розумності, справедливості та виваженості.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відповідності до вимог абз. 2 ч. 5 ст. 268 ЦПК України в редакції 2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 21 вересня 2018 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 вересня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_10