Постанова

Іменем України

27 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 193/1008/16-ц

провадження № 61-24836св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2017 року у складі суддів: Бондар Я. М., Зубакової В. П., Барильської А. П.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення грошової компенсації вартості 2/3 частки автомобіля та причепу.

Позовна заява обґрунтована тим, що на підставі рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 22 серпня 2014 року їй на праві спільної часткової власності належить 2/3 частки автопричепу ЧЗ 81021, номерний знак НОМЕР_4, та автомобіля «Hundai H-200», номерний знак НОМЕР_1, а відповідачу - 1/3 частка цього майна.

Оскільки автомобіль та причеп знаходяться у фактичному володінні та користуванні відповідача, які він приховує, чим позбавляє її права на користування ними, та враховуючи те, що здійснити виділ належної їй частки в цьому майні неможливо, як і неможливо дійти згоди про спільне користування ним, посилаючись на статтю 364 ЦК України, просила суд стягнути з відповідача на свою користь 84 542,63 грн грошової компенсації вартості частки у спільній частковій власності сторін; визнати за відповідачем право власності на причеп та стягнути з відповідача на її користь витрати на проведення експертного дослідження в розмірі 1000 грн.

Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області за заявою позивача ОСОБА_4 залишено без розгляду її позовні вимоги щодо визнання ОСОБА_5 повним власником автопричепу ЧЗ 381021, номерний знак НОМЕР_4 та автомобіля «Hundai H-200», номерний знак НОМЕР_1.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 84 542,63 грн грошової компенсації вартості її часток у спільній частковій власності. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 1000 грн, а також на користь держави судовий збір в розмірі 845,43 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право співвласника на виділ частки зі спірного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні, не може бути обмежене іншими співвласниками і такому праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов'язок іншого співвласника сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається із дійсної вартості майна на час розгляду справи. Обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимогу про виділ частки, і не передбачається обов'язковість згоди інших співвласників на такий виділ та не ставить право співвласника на виділ у залежність від згоди інших співвласників й мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2017 року рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення. В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошової компенсації вартості 2/3 частки автомобіля та причепу відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 845,43 грн та на користь ОСОБА_5 929,97 грн.

Апеляційний суд застосувавши висновки Верховного Суду України, викладені у постановах Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 та від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15, врахувавши майновий стан відповідача та інтереси всіх учасників спільної часткової власності, а також те, що її правовий режим забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших, зробив висновок, що реалізація позивачем ОСОБА_4 права на отримання грошової компенсації вартості її частки в майні порушить права відповідача ОСОБА_5, оскільки докази того, що він має можливість сплатити таку компенсацію, в матеріалах справи відсутні.

При цьому апеляційний суд вказав, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та стягуючи з відповідача на її користь компенсацію вартості належних їй 2/3 часток автомобіля Hundai H-200», номерний знак НОМЕР_1 та автопричепу ЧЗ 81021, номерний знак НОМЕР_4, суд першої інстанції не припинив права власності за позивачем на цю частку в майні, тим самим залишивши її не тільки власником частини такого майна, а й зобов'язавши відповідача ОСОБА_5 ще й сплатити на її користь його компенсацію, тоді як за нормами статті 364 ЦК України така компенсація сплачується тільки в рахунок визнання за іншим співаником права власності на спільне майно в цілому.

У червні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила оскаржене рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушені норми процесуального права. Суд апеляційної інстанції при вирішенні справи не врахував, що відповідач має можливість сплатити компенсацію частки, яка належить позивачу. Позивач, будучи фактично власником більшої частини автомобіля не може ним користуватись.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2017 року відповідач надіслав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу відхилити та залишити в силі оскаржене рішення. Посилався на те що, беручи до уваги майновий стан відповідача та враховуючи інтереси всіх учасників спільної часткової власності, а також те, що її правовий режим забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших, суд апеляційної інстанції правильно встановив, що реалізація позивачем права на отримання грошової компенсації вартості її частки в майні порушить права відповідача.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що сторонами під час проживання однією сім'єю набуто автопричіп ЧЗ 81021, номерний знак НОМЕР_4, шасі № НОМЕР_5, 1995 року випуску та автомобіль «Hundai H-200», 2000 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, двигун FWR, кузов № НОМЕР_3, які на підставі рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 22 серпня 2014 року визнано такими, що набуті у період спільного сумісного проживання та такими, що належать їм на праві спільної сумісної власності, поділено вказане майно та визнано за ОСОБА_4 право власності на 2/3 його частки, а 1/3 частка вказаного майна залишена за ОСОБА_5

Згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження № 100/16 по визначенню середньої ринкової вартості від 24 травня 2016 року, середня ринкова вартість автомобіля Hundai H-200», номерний знак НОМЕР_1, двигун FWR, кузов № НОМЕР_3 та автопричепу ЧЗ 81021, номерний знак НОМЕР_4, шасі № НОМЕР_5 станом на 23.05.2016 року складає відповідно 120 967,20 грн та 5 846,75 грн.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

У постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи слід було враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід було ретельно вивчити обставини справи з метою з'ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.

У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 зроблено висновок, що з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Таким чином суд має встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Апеляційний суд встановив, що відповідач має заборгованість зі сплати аліментів на користь позивача, у зв'язку з чим на спірне майно державним виконавцем накладено арешт та оголошено заборону його відчуження, що підтверджується постановою державного виконавця Довгинцівського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції від 06 серпня 2013 року. Докази того, що відповідач має можливість сплатити таку компенсацію в матеріалах справи відсутні.

Апеляційний суд врахувавши майновий стан відповідача, інтереси всіх учасників спільної часткової власності, встановивши, що відповідач не має можливість сплатити грошову компенсацію, зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Оскільки оскаржене судове рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель