Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2018 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Кузнецова Д. В. , за участю секретаря судового засідання Мащенко Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власником будинку № 10 по пров. Світлому в м. Маріуполі Донецької області. У будинку також зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_2, який з лютого 2017 року фактично не мешкає за місцем реєстрації. З цього часу відповідач не несе жодних обовязків зі сплати житла та комунальних послуг, не приймає участі у поточному ремонті будинку, усі витрати, повязані з утриманням житла, несе ОСОБА_1 Факт перебування відповідача зареєстрованим у зазначеному будинку змушує позивача нести додаткові витрати з комунальних послуг. У звязку із чим просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування будинком № 10 по пров. Світлому в м. Маріуполі Донецької області.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не зявилася, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у звязку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14.12.2017 року, яке набрало законної сили 26.12.2017 року, встановлено, що 09 червня 2008 року сторони зареєстрували шлюб, який у подальшому цим судовим рішенням був розірваний.

Під час шлюбу 12 вересня 2011 року ОСОБА_1 придбала житловий будинок № 10 по пров. Світлому в м. Маріуполі Донецької області, що підтверджується договором купівлі-продажу від 12.09.2011 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори та зареєстрованого у реєстрі за № 2-2202. Право власності на будинок 16.09.2011 року зареєстровано у МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним номером 29238121.

Як вбачається з акту № 56 від 13.06.2018 року, складеного головою КСН «Селище Волонтерівка», ОСОБА_2 не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 з лютого 2017 року по теперішній час.

Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного Кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Частина 1 статті 68 СК України передбачає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Судом встановлено, що спірний будинок був придбаний ОСОБА_1 у період шлюбу з відповідачем, а тому він є обєктом спільної сумісної власності подружжя, у звязку із чим ОСОБА_2 не може бути позбавлений свого законного користування цим нерухомим майном.

За таких обставин, суд вважає, що сімейним законодавством визнається презумпція режиму майна, набутого за час шлюбу як спільна сумісна власність подружжя, де частки подружжя є рівними.

Згідно з пунктом 34 Постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР.

Згідно з статтею 109 Житлового кодексу України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Згідно з частиною 2 статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, оскільки майно було придбане в період шлюбу та є спільним сумісним майном, відповідач, як співвласник (а не член сімї власника) не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням незалежно від періоду відсутності.

За таких обставин, у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування будинком № 10 по пров. Світлому в м. Маріуполі Донецької області слід відмовити.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 316, 321 ЦК України, ст.ст. 60, 63 СК України, ст.ст.12, 76, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

На рішення може бути подана апеляція безпосередньо до Апеляційного суду Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складно 01 жовтня 2018 року.

Суддя: Д. В. Кузнецов