Постанова

Іменем України

18 вересня 2018 року

м. Київ

провадження № 22-ц/796/5385/2018

Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Лапчевської О.Ф., Музичко С.Г.,

за участю секретаря Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Голосіївськогорайонного суду м. Києва

в складі судді Ладиченка С.В.

від 31 жовтня 2017 року

по справі № 759/19213/13-ц Голосіївського районного суду м. Києва

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2013 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс»(далі - ТОВ «Кредекс Фінанс»», Товариство) звернувся досуду з позовом, в якому посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує взятих на себе зобов'язань у договірних відносинах, просив стягнути з нього заборгованість у розмірі 160 113,23 грн.

Повторним заочним рішенням Голосіївськогорайонного суду м. Києва від 31 жовтня 2017 року позов задоволено у повному обсязі. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені в рішенні суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що матеріали справи містять суперечності щодо моменту набуття ТОВ «Кредекс Фінанс» права вимоги за кредитним договором ОСОБА_1 та існуючого розміру заборгованості за кредитним договором, однак дані обставини судом першої інстанції не з'ясовано.

Судом також не з'ясовано, що наданий позивачем розрахунок заборгованості містить різні дати, станом на які проведено нарахування заборгованості; періоди нарахування заборгованості є різними, при цьому сам розмір заборгованості не змінився, що вказує на необґрунтованість наданого позивачем розрахунку заборгованості.

Судом не враховано, що кредитний договір укладено в доларах США, а позивач проводячи розрахунок заборгованості за зобов'язаннями вираженими в іноземній валюті застосував облікову ставку Національного банку України (далі - НБУ), яка може бути застосована виключно до заборгованості в національній валюті.

Зазначив, що наданий позивачем розрахунок заборгованості під сумнів ставить також та обставина, що кредит видавався в доларах США, тоді як кредитні кошти надавалися для придбання автомобіля в автосалоні, і договір купівлі-продажу укладався в гривні. Кошти в банку він не отримував, а вони одразу були перераховані в автосалон, а також заяв на проведення валютно-обмінних операцій до банку не подавав; не досліджені і первинні документи надання кредиту в іноземній валюті.

Також, зазначив, що в провадженні суду знаходиться інша справа за позовом Товариства до нього про стягнення заборгованості за цим же кредитним договором та звернення стягнення на предмет застави, що вказує на подвійне стягнення заборгованості та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, передбаченого ст. 61 Конституції України.

Крім цього, як на підставу скасування рішення суду посилався на порушення судом норм процесуального права щодо належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, та можливість скористатися своїм правом надати заперечення проти позову, а саме судом порушено положення ст. 10, 74, 76 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення).

За вказаних обставин, просив скасувати заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31.10.2017 та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Заперечуючи проти апеляційної скарги позивач, діючи через свого представника ОСОБА_2 подав відзив, посилаючись на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують законне та обґрунтоване рішення суду, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Посилаючись на те, що відповідач на обґрунтування своїх доводів не зазначив належних доказів, а також не подавав таких доказів до суду першої інстанції, будучи належним чином повідомлений про розгляд справи, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з підстав, наведених в ній та просив задовольнити.

Представник позивача - Ткаченко Н.В. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити рішення суду без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 21 грудня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк», Банк) та ОСОБА_1 укладено Договір про надання споживчого кредиту та заставу майна № 0 (далі - Договір), за умовами пункту 1.1. якого Банк надав позичальнику, а позичальник прийняв, та зобов'язався належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті 24 188 доларів США 00 центів, та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим Договором.

В забезпечення виконання у повному обсязі усіх грошових зобов'язань позичальника за даним Договором позичальник передав в заставу, а Банк прийняв рухоме майно, вказане в розділі 2 цього Договору, в порядку, передбаченому цим Договором.

Відповідно до п. 1.2.2. Договору позичальник у будь-якому випадку зобов'язався повернути Банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (Додаток № 1 до Договору), але в будь-якому випадку не пізніше 21 грудня 2013 року.

Позичальник зобов'язався повернути суму кредиту та сплатити проценти, комісії, штрафи та інші платежі згідно умов Договору на рахунок № НОМЕР_1 в АКІБ «УкрСиббанк».

Кредит вважається повернутим в разі зарахування грошових коштів спрямованих на погашення кредиту в повному обсязі на рахунок Банку, зазначений у цьому пункті Договору.

Пунктом 1.3.1. Договору визначено, що за використання кредитних коштів протягом 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 11,5% річних.

У відповідності до п. 1.3.4. Договору строк сплати процентів встановлено з 01 по 21 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані Банком такі проценти.

Згідно п. 7.1. Договору за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, передбачених цим Договором, зокрема термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів за кредит та/або комісій, Банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити Банку пеню в наступному порядку, а саме: в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена в гривні; в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті; пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, і розраховується за методом «факт/360» (метод «факт/360» передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів), але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання умов Договору Банком надано відповідачу кредит у розмірі 24 188,00 доларів США.

Відповідач не заперечував факт укладення Договору. Більш того, в апеляційні скарзі зазначив, що Договір було укладено для придбання автомобіля під заставу такого автомобіля.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 належним чином не виконував умов Договору, внаслідок чого станом на 20 квітня 2012 року у нього утворилась заборгованість перед Банком у розмірі 16 948, 44 долари США, з яких: 12 727,08 долари США - заборгованість за тілом кредиту; 4 221,36 долари США - заборгованість за відсотками (а.с. 21).

Висновок суду першої інстанції, що позичальник належним чином не виконував взятих на себе за Договором зобов'язань щодо своєчасного та в повному обсязі погашення кредиту та відсотків, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість, є обґрунтованим та відповідає доказам, наявним в матеріалах справи.

Також з матеріалів справи вбачається, що 20 квітня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк», який є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», та ТОВ «Кредекс Фінанс» укладено Договір факторингу № 05/12, за умовами якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором № 0 від 21.12.2006, укладеного з ОСОБА_1 (т. 1,а.с. 25-28).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що матеріали справи містять суперечності щодо моменту укладення Договору факторингу, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи, зокрема Витягом з Договору факторингу від 20.04.2012 та Актом приймання-передачі від 14.05.2012. З аналізу вказаних документів вбачається, що договір факторингу укладено 20.04.2012, а 14.05.2012 складено Акт приймання-передачі на виконання цього договору (т. 1, а.с. 22-28).

З матеріалів справи вбачається, що після укладення договору факторингу ОСОБА_1 було направлено повідомлення про передачу права грошової вимоги в якому зазначено нові банківські реквізити, за якими необхідно сплачувати заборгованість (т. 1, а.с. 24).

22.05.2012 року ТОВ «Кредекс Фінанс» направило ОСОБА_1 вимогу про погашення кредитної заборгованості у розмірі 135 418, 04 грн. на підставі ст. 530, 1082, 1084 ЦК України. Розмір заборгованості визначено виходячи з курсу НБУ станом на 14.05.2012 (16 948, 44 х 799,00/100 = 135 418,04).

Під час розгляду справи ОСОБА_1 визнано факт отримання від ТОВ «Кредекс Фінанс» вимоги про погашення заборгованості, про що ним зазначено в заяві про перегляд заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 лютого 2014 року, до якої долучено копію листів ТОВ «Кредекс Фінанс» від 05.06.2013 та від 16.07.2013 та копію листа ПАТ «Укрсиббанку» від 13.08.2012 (т. 1, а.с. 86-87, 91-93).

Згідно розрахунку заборгованості станом на 19.11.2013 заборгованість ОСОБА_1 становила 160 113 грн. 23 коп., з яких: заборгованість за основним зобов'язанням - 101 689,37 грн. (12 727, 08 х 799,00/100); заборгованість за відсотками - 33 728 грн. 67 коп. (4, 221,36 х 799,00/100); пеня за порушення відповідачем термінів погашення грошових зобов'язань з 15.05.2012 по 19.11.2013 - 20 064 грн. 84 коп.; проценти за користування коштами (3%) з з 15.05.2012 по 19.11.2013 - 4 630 грн. 35 коп. (т. 1, а.с. 21).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що позивачем не доведено розміру заборгованості.

За приписами загальних норм процесуального права обов'язок доведення факту належного виконання зобов'язання покладається на сторону, яка заперечує доводи щодо неналежного виконання договору. Такими доказами можуть бути документи, що підтверджують факт внесення грошових коштів у відповідні строки та у відповідному розмірі, як то передбаченого договором.

Належних та допустимих доказів на підтвердження своїх обґрунтувань відповідач до суду після скасування заочного рішення не надавав. Зокрема, в матеріалах справи відсутні квитанції або платіжні доручення, які підтверджують внесення ОСОБА_1 коштів на погашення суми заборгованості за кредитним договором.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором на підтвердження позовних вимог завірений належним чином, містить підпис уповноваженої особи та печатку Товариства, а тому у відповідності до вимог ст. 77 ЦПК України є належним доказом у справі і правомірно взятий до уваги суду першої інстанції при ухваленні рішення.

Матеріали справи не містять іншого розрахунку заборгованості, наданого відповідачем.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що матеріали справи містять суперечності щодо існуючого розміру заборгованості, що не було з'ясовано судом першої інстанції, є безпідставними, та такими, що спростовуються доказами наявними в матеріалах справи.

Докази наявні в матеріалах справи доводять, що розмір заборгованості переданий за договором факторингу за основним зобов'язанням та відсотками не змінився та становить 135 418,04 грн.

Збільшення розміру заборгованості відбулося у зв'язку з вимогою позивача про стягнення з відповідача відсотків за користування грошовими коштами на рівні облікової ставки НБУ та 3 % річних за порушення грошового зобов'язання за період з дня переходу права вимоги за кредитом до 19.11.2013, тобто до дати, що передувала зверненню до суду.

Колегія суддів також не приймає до уваги посилання в апеляційній скарзі на те, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем, містить дві різні дати (19.09.2013 та 19.11.2013), станом на які проведено розрахунок заборгованості, розмір якої не змінився.

Як вбачається з розрахунку заборгованості датою розрахунку заборгованості за кредитним договором № 0 від 21.12.2006 є 19.11.2013, розмір якої визначено з урахуванням курсу НБУ (т. 1, а.с. 21).

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та правомірно зазначено, що розрахунок заборгованості проведено станом на 19.11.2013.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що позивач, здійснивши розрахунок заборгованості за зобов'язаннями, вираженими в іноземній валюті, неправомірно застосував облікову ставку НБУ, яка застосовується виключно до заборгованості в національній валюті, оскільки розрахунок заборгованості позивачем здійснено у відповідності до умов Договору та чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд позбавив позивача права на подання заперечень щодо доводів позивача.

Як вбачається з матеріалів справи в листопаді 2013 року позивач звернувся з позовом до Святошинського районного суду м. Києва (т. 1, а.с. 36).

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 лютого 2014 року позов задоволено (т. 1, а.с. 45).

15 квітня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (дружина відповідача) звернулися до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовною заявою на незаконні дії державного виконавця щодо виконання вище зазначеного заочного рішення (т. 1, а.с. 11-112).

21 серпня 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Святошинського районного суду м. Києва із заявою про ознайомлення з матеріалами справи, що переглядається (т. 1, а.с. 84).

07 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із заявою про перегляд заочного рішення від 14 лютого 2014 року (т. 1, а.с. 86).

Звертаючись до суду із заявою про перегляд заочного рішення, ОСОБА_1 не надав до суду доказів на спростування доводів позивача щодо заборгованості і не зазначив в заяві істотних обставин, що могли вплинути на вирішення спору.

Під час, коли в суді відбувалося провадження за заявою відповідача про перегляд заочного рішення, ОСОБА_1 отримував судові повістки та копії судових рішень (т. 1, а.с. 102, 106, 115) та 14.12.2016 року подав заяву про передачу справи за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва (т. 1, а.с. 116) та 03.01.2017 року отримав ухвалу суду про задоволення його заяви та передачу справи до Голосіївського районного суду м. Києва (т. 1, а.с. 135а).

Також, з матеріалів справи вбачається, що 18.02.2017 року ОСОБА_1 отримав ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 13.02.2017 року про повернення ТОВ «Кредекс Фінанс» апеляційної скарги на ухвалу про скасування заочного рішення від 14.02.2014 року (т. 1, а.с. 146).

Таким чином, наявні в матеріалах справи докази доводять, що ОСОБА_1 був обізнаний про цивільне провадження щодо його обов'язку погашення заборгованості за кредитним договором та те, що справу було передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» передбачив, що держави - учасниці Ради Європи зобов'язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі.

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 звертався до канцелярії Голосіївського районного суду м. Києва та цікавився щодо руху цієї справи.

Наявні у справі зворотні поштові повідомлення доводять, що ОСОБА_1 не виконував свого обов'язку щодо прискорення процедури розгляду справи, яка перебувала в провадженні суду з листопада 2013 року. Після надходження справи до Голосіївського районного суду ОСОБА_1 перестав отримувати судові виклики (т. 1, а.с. 178, 180).

За обставин, коли ОСОБА_1 був обізнаний про існування провадження у цивільній справі за позовом ТОВ «Кредекс Фінанс» до нього про стягнення грошових коштів і приймав участь у розгляді справи на стадії перегляду заочного рішення та отримав ухвалу про скасування заочного рішення та ухвалу про передачу справи до Голосіївського районного суду за позовом, мав реальну можливість подати докази на спростування доводів позивача як через канцелярію суду так і поштовим відправленням (оскільки подання доказів не обмежується поданням лише в судовому засіданні) колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги щодо позбавлення судом відповідача права на подання заперечень щодо позовних вимог необґрунтованими.

Беручи до уваги викладене, а також те, що на підтвердження розміру заборгованості Товариством надано належні докази, а ОСОБА_1 на спростування доводів позивача щодо неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором не надав доказів, а також не спростував належними та допустимими доказами розміру простроченої заборгованості у відповідності до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог позивача та наявної суми заборгованості у розмірі 160 113,23 грн.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не отримав судову повістку в судове засідання в якому ухвалено рішення, яке оскаржується. Однак неотримання судової повістки не є підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення є розгляд судом справи за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання.

З аналізу положень ст. 376 ЦПК України вбачається, що законодавець пов'язує підставу для скасування судового рішення з неналежним виконанням судом свого обов'язку щодо повідомлення особи про дату, час та місце судового засідання.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа СандерсС.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

З урахуванням положень ст. 376 ЦПК України та вищезазначеного рішення ЄС вбачається, з'ясуванню підлягає як виконання судом свого позитивного обв'язку щодо повідомлення учасника справи про судове засідання так і поведінка сторони.

Як вже зазначалося вище, матеріали справи містять докази, що суд виконав свій позитивний обов'язок щодо належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, а саме, як то передбачено процесуальними нормами права, направляв судові повістки за адресою, зазначеною відповідачем. Крім того, як визнав відповідач у справі, йому відомо про існування офіційного сайту на якому публікуються відомості про призначення справ до розгляду. Як пояснив відповідач в судовому засіданні, саме з інтернету він дізнався про існування заочного рішення у справі.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що про розгляд справи ОСОБА_1 був обізнаний, однак самостійно не вжив заходів, щоб дізнатись про стан відомого йому судового провадження, що свідчить про недобросовісне користування відповідачем своїми правами.

За обставин, коли наявні у справі докази доводять, що судом вжито всіх можливих заходів щодо повідомлення відповідача про час, дату та місце розгляду справи та такі дії з об'єктивних непереборних причин не мали позитивного наслідку, оскільки відповідач, якому достовірно про цивільне провадження, яке перебувало у Голосіївському районному суду м. Києва, фактично самоусунувся від виконання процесуальних обов'язків, неодноразово не прибував в судові засідання, від нього не надходило заяв та клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неналежних дій суду.

Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» Європейський суд з прав людини висловив позицію, згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

У силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі &qun ;Смірнова проти України&qug=;).

Оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, колегія суддів вважає, що наведена вище процесуальна бездіяльність відповідача не може ставити під сумнів здійснення судочинства судом першої інстанції відповідно до вимог процесуального закону.

Попри те, що особа не отримала судову повістку, її право на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, порушене не було.

З таким висновком погодився ЄСПЛ у рішенні у справі «Вячеслав Корчагін проти Росії» (№ 12307/16).

Доводи апеляційної скарги про те, що в провадженні суду знаходиться інша справа за позовом ТОВ «Кредекс Фінанс» до ОСОБА_1, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет застави за цим же Договором від 21.12.2006 та призводить до подвійного стягнення є необґрунтованими, оскільки задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з боржника не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами згідно зі ст. 10, 60, 213 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення), а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків. Рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147, абз. 3 п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VІІІ колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києвавід 31 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та підлягає касаційному оскарженню шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2018 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді О.Ф. Лапчевська

С.Г.Музичко