Провадження № 22-ц/772/1946/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2018 рокуСправа № 127/18083/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

Головуючого - Зайцева А.Ю. (суддя-доповідач),

суддів : Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання : Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення вартості переданого в користування обладнання,

за апеляційною скаргою ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_5, на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 24 липня 2018 року, постановлену у складі судді Бойко В.М., дата складання повного тексту ухвали відсутня, -

в с т а н о в и в :

23 липня 2018 року ОСОБА_3 звернувся у суд із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Заяву мотивував тим, що до суду підготовлено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення вартості переданого їм в користування обладнання, оскільки відповідачі з 01 січня 2016 року привласнили обладнання та не повертають його ОСОБА_3, не відшкодовують його вартість в еквіваленті 12000 доларів США., не виконують умови договору позики та рішення судів, які набрали законної сили.

Виходячи з наведеного, положень статей 150, 151 ЦПК України, ОСОБА_3 просив до відкриття провадження у справі вжити заходи щодо забезпечення позову шляхом накладення арешту на все належне відповідачу ОСОБА_5 нерухоме майно.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 20 серпня 2018 року заяву задоволено частково.

Накладено арешт на належне ОСОБА_5 нерухоме майно в межах ціни позову 317353,25 грн.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що з метою недопущення порушення прав відповідача потрібно накласти арешт в межах визначеної заявником ціни позову 317353,25 грн., у звязку з чим заява про забезпечення позову підлягає задоволенню частково.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_7, яка діє в інтересах ОСОБА_5, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та в задоволенні заяви відмовити.

Подана апеляційна скарга обґрунтована тим, що під час прийняття рішення про забезпечення позову, суд першої інстанції не пересвідчився в реальності позовних вимог, факту порушення прав позивача, в загрозі невиконання рішення суду. Вказує, що заявником не надано доказів, які б свідчили б про наявність у ОСОБА_5 майна, що належить заявнику.

Зазначає, що ані заява про забезпечення позову, ані ухвала суду не містить чіткого визначення, яке саме майно є предметом спору, його реальну вартість та докази знаходження цього майна у відповідачів.

Судом першої інстанції порушено вимоги статті 154 ЦПК України щодо зустрічного забезпечення. Судом питання майнового стану заявника не досліджувалось, для зясування цих питань судом він не викликався.

Всупереч частини шостої статті 154 ЦПК України в судове зсідання судом ОСОБА_5, як особа щодо якої вживаються заходи забезпечення позову, не викликався.

Вказує, що заявником до суду першої інстанції одночасно було подано дві аналогічні заяви про забезпечення позову, одна була зареєстрована до подання позову, а інша із позовом, тому, на думку ОСОБА_6, зазначені дії свідчать про зловживання позивачем своїми правами.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту восьмого пункту 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідачів, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Стаття 263 ЦПК України визначає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

Відповідно до частини першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Задовольняючи частково заяву, суд першої інстанції дотримався норм процесуального права, та правомірно наклав арешт на належне ОСОБА_5 нерухоме майно в межах ціни позову 317353,25 грн.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, зокрема «рішення Шмалько проти України, п. 43» зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Отже, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, якщо воно буде прийняте на користь позивача, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод».

Аргументи апеляційної скарги про те, що під час прийняття рішення про забезпечення позову, суд першої інстанції не пересвідчився в реальності позовних вимог, факту порушення прав позивача, в загрозі невиконання рішення суду та наявність у ОСОБА_5 майна, що належить заявнику, апеляційний суд вважає такими, що не дають правових підстав для скасування ухвали суду, оскільки питання щодо того, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення сторін, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, у відповідності з вимогами статті 264 ЦПК України вирішуються судом під час ухвалення рішення по суті спору.

Крім того, апеляційна скарга не містить доводів та доказів в їх обгрунтування щодо відсутності спору між сторонами, нереальності позовних вимог та відсутності порушення прав позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушено вимоги статті 154 ЦПК України щодо зустрічного забезпечення, колегія суддів вважає безпідставними, адже відповідно до частини шостої статті 156 ЦПК України питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову.

Згідно з частиною третьою статті 156 ЦПК України суд зобовязаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: 1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або 2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції не було встановлено обовязкових підстав для застосування зустрічного забезпечення, вони не зазначені й в апеляційній скарзі, відтак колегія суддів вважає, що не застосування зустрічного забезпечення судом першої інстанції не є підставою для скасування ухвали суду про застосування заходу забезпечення позову.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що відповідач за наявності на то підстав не позбавлений права заявити клопотання про зустрічне забезпечення позову (частина шоста статті 156 ЦПК України).

Не може бути підставою для скасування ухвали суду також посилання в апеляційній скарзі на те, що всупереч частини шостої статті 154 ЦПК України в судове зсідання судом ОСОБА_5, як особа щодо якої вживаються заходи забезпечення позову, не викликався, оскільки згідно з частиною першою статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Інші аргументи апеляційної скарги не спростовують правильний висновок суду першої інстанції та не дають підстав для скасування ухвали суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права.

Керуючись підпунктом восьмим пункту 1 розділу ХІІІ Перехідних положень, частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 24 липня 2018 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий А. Ю. Зайцев

Судді: О. С. Панасюк

ОСОБА_8

Повний текст постанови виготовлено 27.09.2018 року.