П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2018 року м. Київ

Справа № 752/16398/17-ц

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/7072/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

за участю секретаря Сербін Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 травня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Колдіної О.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и в :

У серпні 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися з позовом до ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсним Додаткового договору №2 від 19 вересня 2014 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року в м. Алчевську Луганської області померла ОСОБА_5, яка була дружиною ОСОБА_2 та матір'ю ОСОБА_3 За життя, 28 жовтня 2005 року ОСОБА_5 уклала з АКБ «Райффайзен банк України» Кредитний договір № ML-003/321/2005, розмір наданого кредиту становив 119 746,00 доларів США, строком до 28 жовтня 2017 року.

09 жовтня 2006 року правонаступником усіх прав і обов'язків АКБ «Райффайзен банк Аваль» стало ЗАТ «ОТП Банк», який пізніше перейменовано на ПАТ «ОТП Банк».

21 квітня 2009 року між ОСОБА_5 та ЗАТ «ОТП Банк» укладений Додатковий договір №1 до Кредитного договору № ML-003/321/2005 від 28 жовтня 2005 року, відповідно до якого сторони встановили графік платежів у новій редакції та доповнили умови щодо дострокового повернення кредитних коштів позичальником.

Після смерті ОСОБА_5 позивачі уклали з відповідачем Додатковий договір №2, за умовами якого сторони домовились внести зміни та доповнення до Кредитного договору, а саме: пунктом 2.1.1 вище зазначеного Додаткового договору передбачено, що позичальник приймає на себе зобов'язання за Кредитним договором у повному обсязі, внаслідок чого на підставі ст. 543 ЦК України стає солідарним боржником.

Посилались на те, що Додатковий договір №2 від 19 вересня 2014 року укладений між ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ПАТ «ОТП Банк», тобто з іншими особами, які не є стороною Кредитного договору № ML-003/321/2005 від 28 жовтня 2005 року, а відтак додатковий договір №2 є недійсним.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 21 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_7 задоволено.

Визнано недійсним Додатковий договір № 2 від 19 вересня 2014 року до Кредитного договору ML-003/321/2005 від 28 жовтня 2005 року, укладений між ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ПАТ «ОТП Банк».

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ПАТ «ОТП Банк» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що відповідно до п.п. 2.1.1. Додаткового договору №2 до Кредитного договору № ML-003/321/2005 позичальник приймає всі зобов'язання за Кредитним договором в повному обсязі, внаслідок чого на підставі ст. 543 ЦК України стає солідарним боржником.

Зазначила, що згідно п. 3.2. Додаткового договору №2 сторони домовились, що позичальник підтверджує, що банк надав йому підписаний зі сторони банку оригінальний примірник цього додаткового договору, всю інформацію і документи, які необхідні позичальнику для належного виконання зобов'язань за кредитним договором, включаючи графік платежів. Вказано, що цей Додатковий договір є невід'ємною частиною Кредитного договору.

Також, відповідно до п. 3.5. Додаткового договору №2 передбачено, що підписанням цього Додаткового договору позичальник приймає на себе ризик виконання умов цього Додаткового договору та Кредитного договору при істотній зміні обставин, якими керувались сторони при укладанні цього Додаткового договору та/чи Кредитного договору.

Отже, при підписанні Додаткового договору №2, що є невід'ємною частиною Кредитного договору, сторони погодили, що були вичерпно ознайомлені з усіма умовами договору, діяли вільно, на власний розсуд та свідчить про те, що момент домовленості настав і сторони погодились з усіма умовами, визначеними у договорі.

Крім того, питання щодо визнання недійсним Додаткового договору №2 від 19 вересня 2014 року вже розглядалось судами. Так, заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 грудня 2016 року стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2, солідарно, на користь банку заборгованість за Кредитним договором у розмірі 50 727,21 доларів США. При цьому, суд виходив із того, що зобов'язання за Кредитним договором відповідачами не виконуються, що є підставою для стягнення з них суми заборгованості. Переглядаючи дане рішення в апеляційному порядку, колегія суддів в ухвалі Апеляційного суду міста Києва від 05 липня 2017 року зазначила, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 19 вересня 2014 року укладено Додатковий договір №2 до Кредитного договору, відповідно до якого відповідачі прийняли всі зобов'язання за Кредитним договором, укладеним з покійною ОСОБА_5, а тому кредитне зобов'язання за договором від 28 жовтня 2005 року не припинилось, правових підстав для застосування до виниклих правовідносин положень ст.1281 ЦК України, не має. А тому відповідно до вимог ч.4 ст.81 ЦПК України дана обставина є встановленою судовим рішенням та не підлягає доказуванню в іншій справі.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VІІІ апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 31 липня 2018 року відкрито апеляційне провадження у справі (а.с.110-111).

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у визначений ухвалою суду строк не скористалися наданим процесуальним законом правом надання заперечень.

Представник ПАТ «ОТП Банк», ОСОБА_3, ОСОБА_2 в судове засідання не з'явились, про місце, дату і час розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення поштових відправлень уповноваженій особі позивача та ОСОБА_3 Повідомлення ОСОБА_2, який мешкає в м. Алчевську Луганської області, здійснено шляхом розміщення оголошення на офіційній сторінці Апеляційного суду міста Києва на порталі «Судова влада України» 27 серпня 2018 року.

Суд ухвалив розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися до суду апеляційної інстанції, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

В рамках даної справи сторонами не оспорюються наступні обставини, встановлені судом першої інстанції.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року в місті Алчевську Луганської області померла ОСОБА_5 (а.с.24).

Позивачі є спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5

За життя, 28 жовтня 2005 року ОСОБА_5 уклала з АКБ «Райффайзен банк України» Кредитний договір № ML-003/321/2005, розмір наданого кредиту становив 119 746,00 доларів США, строком до 28 жовтня 2017 року (а.с.6-15).

09 жовтня 2006 року правонаступником всіх прав і обов'язків АКБ «Райффайзен банк Аваль» стало ЗАТ «ОТП Банк», який пізніше перейменовано на ПАТ «ОТП Банк».

21 квітня 2009 року між ОСОБА_5 та ЗАТ «ОТП Банк» укладений Додатковий договір №1 до Кредитного договору № ML-003/321/2005 від 28 жовтня 2005 року, відповідно до якого сторони встановили графік платежів у новій редакції та доповнили умови щодо дострокового повернення кредитних коштів позичальником.

Після смерті ОСОБА_5, 19 вересня 2014 року позивачі уклали з відповідачем Додатковий договір №2, за умовами якого сторони домовились внести зміни та доповнення до кредитного договору, а саме: пунктом 2.1.1 вище зазначеного додаткового договору передбачено, що позичальник приймає на себе зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі, внаслідок чого на підставі ст. 543 ЦК України стає солідарним боржником.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що Додатковий договір №2 до Кредитного договору № ML-003/321/2005 від 28 жовтня 2005 року був укладений з особами, які не є стороною основного договору, і для них, як для третіх осіб, Кредитний договір не породжував будь-яких зобов'язань позичальника за даним договором у розумінні ст.509 ЦК України, при укладенні Додаткового договору №2 не були дотримані положення ст.651 ЦК України. Крім того, умови Додаткового договору №2 суперечать положенням ст.1282 ЦК України, якими повинні керуватися сторони після смерті боржника за кредитним зобов'язанням.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор ( ч.1 ст.510 ЦК України).

Боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (ст.520 ЦК України). Форма правочину щодо заміни боржника у зобов'язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу, якими визначено, що такий правочин вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст.626 ЦК України).

Відповідно до ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі смерті боржника, в силу положень ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Таким чином, спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором в межах вартості майна, одержаного в спадщину.

Тобто, умови Додаткового договору № 2 до Кредитного договору № ML-003/321/2005 від 28 жовтня 2005 року, за яким позивачі є солідарними боржниками за Кредитним договором суперечать положенням ст.1282 ЦК України.

Якщо боржник помер, кредитор має право звернутись до його спадкоємців з вимогою про виконання обов'язку за кредитними зобов'язаннями у грошовій формі одноразовим платежем, а у разі невиконання зазначеного обов'язку, звернутись до суду з вимогою про звернення стягнення на майно, яке було отримано у спадщину.

Законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 ЦК України).

Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч.1 ст.203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. (ч.1 ст.651 ЦК України).

Так, у даному випадку, сторонами Кредитного договору № ML-003/321/2005 від 28 жовтня 2005 року є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

В той же час, відповідно до п.2.1 Додаткового договору № 2 до Кредитного договору № ML-003/321/2005 від 28 жовтня 2005 року, укладеного з позивачами у справі, сторони домовились внести зміни та доповнення до Кредитного договору, і позивачі, як позичальники, прийняли на себе зобов'язання за Кредитним договором в повному обсязі, внаслідок чого стали солідарними боржниками.

Разом з тим, зазначені положення вищевказаного Додаткового договору не узгоджуються з нормами ст.ст. 509, 510, 513, 520, 651 ЦК України, оскільки позивачі не є позичальниками за Кредитним договором № ML-003/321/2005 від 28 жовтня 2005 року в розумінні ст.1054, 509,510 ЦК України, а тому не можуть брати на себе зобов'язання за його виконання та вносити зміни до основного договору.

В будь-якому випадку укладений сторонами у справі додатковий договір не можна вважати договором про заміну боржника у зобов'язанні.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки оспорюваний правочин був укладений з особами, які не є стороною Кредитного договору, і для них, як для третіх осіб, Кредитний договір не породжував будь-яких зобов'язань позичальника у розумінні ст.509 ЦК України, наявні підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним. Крім того, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що умови оспорюваного правочину суперечать положенням ст.1282 ЦК України, якими повинні керуватися сторони після смерті боржника за кредитним зобов'язанням.

Питання дійсності Додаткового договору №2 від 19 вересня 2014 року не встановлено судами, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними, не відповідають дійсним обставинам справи, а тому відхиляються колегією суддів.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 05 липня 2017 року, якою, на думку апелянта, встановлені обставини прийняття позивачами усіх зобов'язань за кредитним договором, також відхиляються колегією суддів, оскільки висновки суду апеляційної інстанції не є обов'язковими для їх застосування судами при розгляді інших справ. Суд першої інстанції, ухвалюючи заочне рішення від 15.12.2016 про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 50 727,21 доларів США в обговорення питання дійсності додаткової угоди №2 від 19.09.2014 до кредитного договору, яка є предметом у даній справі, не входив і будь яких обставин з цього питання не встановлював, а тому посилання скаржника на положення ч.4 ст.81 ЦПК України є також безпідставним.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, а тому не заслуговують на увагу.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Проаналізувавши вищенаведені обставини, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, у зв'язку з законністю та обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль