Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 453/1614/15-ц

провадження № 61-5203 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., ЛеськоА. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
відповідачі-ОСОБА_7,
-ОСОБА_8,
треті особи-Сколівська державна нотаріальна контора Львівської області,
Крушельницька сільська рада Сколівського району Львівської області,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Львівської області у складі суддів: Шеремети Н. О., Зверхановської Л. Д., Цяцяка Р. П., від 29 серпня 2016 року.

Встановив:

У грудні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - Крушельницька сільська рада Сколівського району Львівської області, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги ОСОБА_6 мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її мати ОСОБА_9 Після смерті матері позивача відкрилася спадщина на житловий будинок на АДРЕСА_1. Спадщину після смерті матері позивач прийняла шляхом фактичного користування спадковим нерухомим майном. Крім того, ОСОБА_6 13 жовтня 2015 року подала заяву до Сколівської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Нотаріус відмовив позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину з посиланням на відсутність правовстановлюючих документів на вказаний вище будинок. Іншими спадкоємцями після смерті ОСОБА_9 є ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які у встановленому законом порядку не прийняли спадщини, а отже, втратили право на частку в спадковому майні.

На підставі наведеного ОСОБА_6 просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами на АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9

У січні 2016 року до суду із зустрічним позовом звернулася ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8, третя особа - Сколівська державна нотаріальна контора Львівської області, про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Свої зустрічні позовні вимоги ОСОБА_7 мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її мати ОСОБА_9 Вона організувала похорон матері за власні кошти, що стверджується довідкою сільської ради від 09 грудня 2015 року. Спадковий будинок належав сестрі матері ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року. ОСОБА_9 фактично проживала з ОСОБА_10, опікувалась нею, і вони вели спільне господарство. Спірний житловий будинок ОСОБА_9 успадкувала за заповітом ОСОБА_10, однак до дня смерті не зареєструвала спадкове майно у встановленому законом порядку. 01 грудня 2015 року ОСОБА_7 звернулась до Сколівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Крім неї із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_6

На підставі наведеного ОСОБА_7 просила суд визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами на АДРЕСА_1.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 26 травня 2016 року первісний позов задоволено частково, зустрічні позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Визнано за ОСОБА_6 право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами на АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Визнано за ОСОБА_7 право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами на АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. В іншій частині первісних позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що і ОСОБА_6, і ОСОБА_7 є спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_9 та прийняли спадщину в спосіб, передбачений законом, а спадкоємець ОСОБА_8 не претендує на оформлення спадкових прав та відмовляється від своєї частки на користь ОСОБА_7, тому суд, пославшись на статтей 1261, 1267, 1268, 1270 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), вважав за необхідне визнати за ОСОБА_6 і ОСОБА_7 В право власності на ? частину спірного спадкового майна за кожною.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 29 серпня 2016 року рішення Сколівського районного суду Львівської області від 26 травня 2016 року скасовано та ухвалено у справі нове рішення суду про відмову в задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивачі у цій справі не довели, що спірний житловий будинок належав померлій ОСОБА_9 на праві власності і він є об'єктом спадкування після її смерті.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення Апеляційного суду Львівської області від 29 серпня 2016 року і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_6 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки наявним у матеріалах справи документам на підтвердження власності померлої ОСОБА_9 на спірний спадковий будинок. Зокрема довідці Крушельницької сільської ради про записи з погосподарської книги с. Крушельниця щодо належності на праві особистої власності житлового будинку покійній ОСОБА_9, яке було набуто в 1954 році шляхом його створення, тобто його побудови господарським способом, а також технічному паспорту на житловий будинок із зазначеним 1954 роком побудови та довідці сільської ради про розташування спадкового житлового будинку на земельній ділянці, яка перебувала в користуванні померлої ОСОБА_9 Також ці обставини визнали всі сторони судового процесу, і вони не потребують доведення. Як наслідок ОСОБА_6 вважає, що апеляційний суд дійшов помилкових висновків, що спірне будинковолодіння не входить до спадкової маси майна померлої ОСОБА_9

Також ОСОБА_6 звертає увагу на те, що заява ОСОБА_7 про прийняття спадщини від 01 грудня 2015 року подана без дотримання строків, передбачених частиною першою статті 1270 ЦК України, а тому зустрічний позов є безпідставним, і ці обставини не враховані судами при вирішенні цього спору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2016 року, крім іншого, відкрито касаційне провадження у справі, надано сторонам строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

У зверненні, поданому у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_7 просить касаційний суд вирішити спір з дотриманням вимог закону. Також ОСОБА_7 описує правовідносини, які склалися між сторонами у справі та померлою ОСОБА_9

Правом на подання відзиву (заперечення) на касаційну скаргу сторони не скористалися.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

01 лютого 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 15 серпня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності, та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріус обґрунтовано відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно підлягають застосуванню норми права, яким регулювалося виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07 грудня 1990 року № 533-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

Відповідно до пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками 32 та 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

Відповідно до зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих рад належали також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались як акти органів влади (публічні акти), що підтверджують право приватної власності.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування записи у погосподарських книгах мають оцінюватися у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

При вирішенні цього спору суд першої інстанції встановив, що спірний житловий будинок в АДРЕСА_1 належав померлій ОСОБА_9

Апеляційний суд, перевіряючи ці встановлені судом обставини справи, дійшов помилкових та протилежних висновків з посиланням на відсутність реєстрації права власності померлої ОСОБА_9 на спірне нерухоме майно, оскільки поза увагою апеляційного суду залишилися наявні у матеріалах справи документи на підтвердження належності на праві власності померлій ОСОБА_9 спірного будинковолодіння, а саме: витяг із погосподарської книги № 2 с. Крушельниця (а. с. 18); довідка Крушельницької сільської ради про спадкування померлою ОСОБА_9 спірного будинковолодіння після смерті ОСОБА_10 в 2000 році (а. с. 126) тощо. Також поза увагою апеляційного суду залишилася та обставина, що жодна із сторін у справі, в тому числі орган місцевого самоврядування, не заперечує належності на праві власності померлій ОСОБА_9 спірного будинковолодіння.

З урахуванням наведеного, колегія суддів касаційного суду вважає висновки суду першої інстанції про належність до спадкової маси померлої ОСОБА_9 спірного будинковолодіння НОМЕР_1 обґрунтованими, належним чином мотивованими і правильними по суті.

Суд першої інстанції також встановив, що спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_9 є ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 При цьому, ОСОБА_8 спадщини не прийняла і на неї не претендує. Встановлено, що ОСОБА_6 вступила в управління та володіння спадковим майном шляхом звернення до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, за наслідками подання якої Сколівська державна нотаріальна контора Львівської області 13 жовтня 2015 року завела спадкову справу за № 176/15. З аналогічною заявою про прийняття спадщини 01 грудня 2015 року звернулась ОСОБА_7

Посилання касаційної скарги, що ОСОБА_7 пропустила шестимісячний строк на подання відповідної заяви нотаріусу касаційний суд не бере до уваги, оскільки це питання було предметом дослідження суду першої інстанції, який встановив, що ОСОБА_7 до спливу шестимісячного строку в період травень-червень 2015 року зверталась до нотаріуса з документами на прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, однак нотаріус помилково їй роз'яснив, що строк на прийняття спадщини закінчується 01 грудня 2015 року, замість 01 листопада 2015 року, і, як наслідок, заява ОСОБА_7 була зареєстрована лише 01 грудня 2015 року за відсутності її вини у цьому.

Отже, суд першої інстанції, встановивши об'єм спадкової маси майна померлої ОСОБА_9 і те, що до кола рівноправних спадкоємців померлої ОСОБА_9 які прийняли спадщину входять ОСОБА_6 і ОСОБА_7, обґрунтовано застосував принцип рівності часток спадкоємців однієї черги за законом (частина перша статті 1267 ЦК України) та ухвалив у справі рішення суду про визнання за ними права власності на спірне спадкове майно у рівних частинах, по ? за кожною.

Таким чином, посилання касаційної скарги на помилковість висновків апеляційного суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог є мотивованими.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки суд апеляційної інстанції скасував судове рішення, яке відповідає вимогам закону, то рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі судового рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 29 серпня 2016 року скасувати і залишити в силі рішення Сколівського районного суду Львівської області від 26 травня 2016 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик