Провадження № 2/638/383/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2018 м. Харків Дзержинський районний суду м. Харкова в складі

головуючого судді Штих Т.В.,

секретаря Вакула І.В.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 треті особи ОСОБА_4, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом, після уточнення якого прохав суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на його користь грошові кошти у розмірі 45 000 (сорок пять тисяч) доларів США, що гривневому еквіваленті складає 1 243 350 грн., отримані ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу, посвідченого 14.05.2010 року нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 384.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 14.05.2010 року він придбав у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1. Рішенням Дзержинського суду м. Харкова від 02.04.2014 року на задоволення вимог ПАТ «Укрсоцбанк» за договором кредиту №839/3/27/38/7-360 від 10.08.2007 року в сумі 937965,21 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2. В ході судового розгляду справи про звернення стягнення на предмет іпотеки, ОСОБА_1 стало відомо, що 10.08.2007 року, в забезпечення виконання зобовязань за договором кредиту № 839/4/27/38/7-60 від 10.08.2007 року, між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_7 було укладено договір іпотеки № 39/4/27/38/7-588. Предметом зазначеного договору іпотеки є квартира АДРЕСА_3. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2010 року задоволено позов ОСОБА_4, розірвано договір іпотеки №39/4/27/38/7-588 від 10.08.2007 року, внесено в Державний реєстр іпотек відомості про виключення запису та знято заборону на відчуження квартири АДРЕСА_4. 22.04.2010 р. ОСОБА_4 здійснив відчуження квартиру АДРЕСА_5 шляхом її продажу ОСОБА_2, яка в свою чергу 14 травня 2010 року (менше чим через місяць) продала вказану квартиру ОСОБА_1

На момент укладення між ОСОБА_2 та ним, ОСОБА_1 договору купівлі-продажу від 14.05.2010 року запис в Державному реєстрі іпотек щодо заборони відчуження квартири АДРЕСА_6 був відсутній. У звязку з чим, договір зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 17.05.2010 року, реєстровий номер: 17.05.2010 року. Однак, 17.06.2010 року ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова заочне рішення суду від 06.04.2010 року про розірвання договір іпотеки № 39/4/27/38/7-588 від 10.08.2007 року скасовано, а ухвалою суду від 30.06.2010 року позов ОСОБА_4 залишено без розгляду. У звязку з чим позивач вважає, що відповідно до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» № 1952-IV від 01.07.2004 року та пунктів 74, 75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868, договір іпотеки №39/4/27/38/7-588 від 10.08.2007 року залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек. А отже, відчуження квартири АДРЕСА_7 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 23.04.2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, було здійснено без згоди іпотекодержателя - ПАТ «Укрсоцбанк», що є порушенням вимог статті 9 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV від 05.06.2003 року та дає підстави його вважати нікчемним правочином.

Позивач вважає, що грошові кошти, отриманні ОСОБА_8 від нього в результаті відчуження спірної кварти за нікчемним договором купівлі-продажу, посвідчений 14.05.2010 року нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 384, підлягають йому поверненню відповідно до ч.3 ст. 1212 ЦК України.

Позивач зазначив, що зазначений договір купівлі-продажу квартири від 14.05.2010 року був укладений ОСОБА_2 в період шлюбу з ОСОБА_6 та за його згодою. Що дає підстави його вважати таким, що укладений в інтересах сімї та створює обовязки для другого з подружжя ОСОБА_6, а одержані грошові кошти за цим договором без достатньої правової підстави - є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, позивач подав клопотання, в якому прохає суд визнати поважними причини пропуску законодавчо встановленого строку для звернення до суду із зазначеними позовом та поновити його.

В обґрунтування клопотання зазначив, що відповідно до ч.4 ст. 258 ЦК України (в редакції, яка була чинною на час укладення нікчемного договору) позовна давність у десять років застосовується до вимог про застосування наслідків нікчемного правочину. Згідно до ч.3 ст. 261 ЦК України (в редакції, яка була чинною на час укладення нікчемного договору) перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Оскільки на виконання нікчемного договору грошові кошти, що є предметом даного позову, отримані ОСОБА_2 14.05.2010 року ( в день укладення договору), то перебіг позовної давності почався з 14.05.2010 року.

Підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», який набрав чинності 15 січня 2012 року, виключено частини 3 і 4 ст. 258 ЦК України. Згідно з п. 5 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень зазначеного вище Закону протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом (тобто до 15 січня 2015 року) особа має право звернутися до суду з позовом про застосування наслідків нікчемного правочину лише за умови, якщо строк їх предявлення, встановлений положенням ЦК, що діяли до набрання чинності цим Законом, не сплив на момент набрання чинності цим Законом. Враховуючи зазначене, те, що умови спірного нікчемного договору виконано сторонами 14.05.2010 року, то строки предявлення позову про застосування наслідків його нікчемності (в даному випадку повернення отриманих без достатньої правової підстави грошових коштів) сплили 15.01.2015 року.

Однак, позивач вважає, що його право на звернення до суду із зазначеним позовом, виникло лише 22.06.2016 року, після ухвалення Верховним Судом України постанови про скасування рішення апеляційного суду Харківської області від 22.07.2014 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.04.2015 року та залишення в силі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02.04.2014 року про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_8 на задоволення вимог ПАТ «Укрсоцбанк» за договором кредиту № 839/3/27/38/7-360 від 10.08.2007 року в сумі 937965,21 грн.

Відповідачка ОСОБА_2 подала до суду відзив на уточнену позовну заяву в якому зазначила, що доводи позивача стосовно того, що договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від 23.04.2010 року є нікчемним (неукладеним) являються безпідставними та необґрунтованими. Оскільки вищезазначений договір в повній мірі відповідає вимог, передбаченим ЦК України, сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На момент укладення спірного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_9 жодних обтяжень за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не було та передбачити ніхто не міг. А отже, зазначений договір купівлі-продажу є чинним, що є достатньою правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Відповідачка ОСОБА_2 вважає, що доказів визнання укладеного правочину недійсним або його розірвання позивачем у своїй заяві не надано. Отже, правовідносини сторін повинні регулюватися нормами зобовязального права, які застосовуються до окремих вид угод, а не ст. 1212 ЦК України, на яку посилається позивач, як на підставу правових вимог.

Крім того, відповідачка ОСОБА_2 подала до суду заяву про застосування строків позовної давності до вимог ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу від 14.05.2010 року.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_9 в судовому засіданні уточнені позовні вимоги та клопотання про визнання поважними причини пропуску законодавчо встановленого строку для звернення до суду із зазначеними позовом та поновлення його підтримала в повному обсязі, посилаючись на підстави зазначені в позові та клопотанні. Вважає, що заперечення відповідачки ОСОБА_2 є безпідставними та необґрунтованими. Оскільки спірний договір купівлі-договору, який є нікчемний в силу закону не входить до переліку нікчемних правочинів, передбачених главою 2 Цивільного кодексу України, які можуть визнаватися судом дійсними. Просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_10 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на підстави зазначені у відзові. Прохала суд застосувати строки позовної давності, оскільки позивачем вони пропущені без поважних причин.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не зявився, про час, день та місце проведення судового засідання повідомлявся судом в установленому законом порядку, причини неявки суду не відомі. Заяв про розгляд справи за його відсутністю або відкладення розгляду справи не подавав. Крім того, не скористався наданим законом йому правом на подачу відзиву на позов.

Треті особи: ОСОБА_4 та приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5 в судове засідання не зявилися, про час, день та місце проведення судового засідання повідомлялися у встановленому законом порядку. Заяв про розгляд справи за його відсутністю або відкладення розгляду справи не подавали, причини неявки суду не відомі.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

14.05.2010 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_10, що підтверджується договором купівлі продажу, посвідчений 14.05.2010 року нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 384.

Рішенням Дзержинського суду м. Харкова, ухвалене 02.04.2014 року по справі № 2-1030/11, на задоволення вимог ПАТ «Укрсоцбанк» за договором кредиту №839/3/27/38/7-360 від 10.08.2007 року в сумі 937965,21 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_8.

Зазначене рішення суду набрало законної сили після розгляду справи вищестоящими судами 22.06.2016 року.

Рішенням Дзержинського суду м. Харкова, ухвалене 02.04.2014 року по справі № 2-1030/11 встановлено, що 10.08.2007 року, в забезпечення виконання зобовязань за договором кредиту № 839/4/27/38/7-60 від 10.08.2007 року, між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_7 укладено договір іпотеки № 39/4/27/38/7-588, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_11 за реєстровим № 1450. Предметом зазначеного договору іпотеки є квартира АДРЕСА_1.

06 квітня 2010 року Дзержинським районним суду м. Харкова ухвалено заочне рішення у справі № 2-5498/10, яким задоволено позов ОСОБА_4, розірвано договір іпотеки №39/4/27/38/7-588 від 10.08.2007 року, внесено в Державний реєстр іпотек відомості про виключення запису та знято заборону на відчуження квартири АДРЕСА_4.

17.06.2010 року ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова заочне рішення суду від 06.04.2010 року про розірвання договір іпотеки № 39/4/27/38/7-588 від 10.08.2007 року скасовано, а ухвалою суду від 30.06.2010 року позов ОСОБА_4 залишено без розгляду.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

22.04.2010 р. ОСОБА_4 здійснив відчуження квартиру АДРЕСА_5 шляхом її продажу ОСОБА_2, яка в свою чергу 14 травня 2010 року (менше чим через місяць) продала вказану квартиру ОСОБА_1

На момент укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу від 14.05.2010 року запис в Державному реєстрі іпотек щодо заборони відчуження квартири АДРЕСА_6 був відсутній. Договір зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 17.05.2010 року, реєстровий номер: 17.05.2010 року.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження» № 1952-IV від 01.07.2004 року та пунктів 74, 75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868 (в редакції чинній на час виникнення правовідносин), ухвалення судом рішення про розірвання договору іпотеки, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності правочину, а тому, договір іпотеки №39/4/27/38/7-588 від 10.08.2007 року залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек.

Зазначений висновок узгоджується із положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину та правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 2 вересня 2015 року (№ 6-639цс15), від 16 вересня 2015 року (№ 6-495цс15).

Відповідно до статті 9 Закону України « Про іпотеку» № 898-IV від 05.06.2003 року (далі - Закон № 898-IV) іпотекодавець виключно на підставі згоди іпотекодержателя має право відчужувати предмет іпотеки.

Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним (ст. 12 Закон № 898-IV ).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, а лише підтверджується його недійсність в силу закону (ч. 2. ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

Відчуження квартири АДРЕСА_7 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 23.04.2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, було здійснено без згоди іпотекодержателя - ПАТ «Укрсоцбанк».

Таким чином, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу квартири від 23.04.2010р. є нікчемним і такими, що не породжує права власності ОСОБА_8

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Це положення застосовується і до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Суд зазначає, що положення глави 83 ЦК України застосовується незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. У кондиційному зобовязанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи в супереч його волі, чи є набувач добросовісним чи не добросовісним.

Кондикційне зобовязання виникає за таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Кондикція застосовується субсидіарно до реституції та віндикції як спосіб захисту порушеного права у разі підстав, передбачених ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини та громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Наведені конституційні норми корелюють з положеннями, які з метою захисту прав людини визначені в міжнародно-правових документах (пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року) і вказують на зобов'язання держав-учасниць забезпечити у національному законодавстві кожному ефективний засіб правового захисту від порушення його прав.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, постановлений у справі № 6-32цс13 від 12.06.2013 р., законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки на час звернення позивачем із зазначеним позовом на квартиру АДРЕСА_7 звернено стягнення, а застосування реституції за недійсним (нікчемним) правочином, відповідно до ст.216 ЦК України, є можливим, коли майно залишається у набувача (узагальнення Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних прав про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 року), суд вважає за необхідним застосувати до даних правовідносин положення ст. 1212 ЦК України.

Враховуючи зазначене, суд вважає заперечення відповідачки ОСОБА_2 в частині того, що дані правовідносини повинні регулюватися нормами зобовязального права, які застосовуються до окремих вид угод, а не ст. 1212 ЦК України, на яку посилається позивач, як на підставу правових вимог, є безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Положення ч. 1 ст. 190 та ст. 177 ЦК України визначає поняття майна - окрема річ, сукупність речей, в тому числі гроші, а також майнові права та обовязки.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Положення зазначеної статті розповсюджується як на випадки відчуження, так і на випадки придбання майна одним з подружжя.

Отже, обєктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обовязки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обовязки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сімї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сімї.

Як вбачається з п. 1.6 договору купівлі-продажу від 14.05.2010 року, зазначений Договір укладений ОСОБА_8 в період шлюбу з ОСОБА_6 та за його письмовою згодою. Письмова згода ОСОБА_6 отримана нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5 у встановленому законом порядку та зареєстрована в реєстрі за № 382.

Враховуючи зазначене, а також те, що відповідачами по справі не спростовано факт використання грошових коштів не в інтересах сімї, суд приходить до висновку, що вказаний договір купівлі-продажу від 14.05.2010 року є таким, що укладений в інтересах сімї та створює обовязки для другого з подружжя ОСОБА_6, а одержані грошові кошти за цим договором - є обєктом права спільної сумісної власності подружжя та фактично використані на задоволення потреб сімї, а отже підлягають стягненню солідарно з відповідачів на користь позивача відповідно до ч.3 ст. 1212 ЦК України.

Щодо поданої відповідачкою ОСОБА_2 заяви про застосування строку позовної давності до даних правовідносин, суд зазначає наступне.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня1997 року № 475/97-ВР, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути повязаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою правомочною особою.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України № 6-3116цс16 від 05.07.2017 року.

До окремих видів вимог, повязаних з визнанням правочинів недійсними, цивільний закон встановлено спеціальну позовну давність.

Відповідно до ч.4 ст. 258 ЦК України (в редакції, яка була чинною на час укладення нікчемного договору) позовна давність у десять років застосовується до вимог про застосування наслідків нікчемного правочину.

Згідно до ч.3 ст. 261 ЦК України (в редакції, яка була чинною на час укладення нікчемного договору) перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Зазначене викладе в положеннях ст. 261 ЦК України, в редакції станом на даний час.

Оскільки на виконання нікчемного договору грошові кошти, що є предметом даного позову, отримані ОСОБА_2 14.05.2010 року ( в день укладення договору), то перебіг позовної давності почався з 14.05.2010 року.

Підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», який набрав чинності 15 січня 2012 року, виключено частини 3 і 4 ст. 258 ЦК України.

Проте згідно з п. 5 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень зазначеного вище Закону протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом (тобто до 15 січня 2015 року) особа має право звернутися до суду з позовом про застосування наслідків нікчемного правочину лише за умови, якщо строк їх предявлення, встановлений положенням ЦК, що діяли до набрання чинності цим Законом, не сплив на момент набрання чинності цим Законом.

Враховуючи зазначене, те, що умови спірного нікчемного договору виконано сторонами 14.05.2010 року, то строки предявлення позову про застосування наслідків його нікчемності (в даному випадку повернення отриманих без достатньої правової підстави грошових коштів) сплили 15.01.2015 року.

Разом з тим згідно ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними перчини пропущення позовної давності , порушене право підлягає захисту.

Як було встановлено в судовому засіданні та не заперечувалося сторонами по справі, 14.05.2010 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_7, що підтверджується договором купівлі - продажу, посвідчений 14.05.2010 року нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 384.

В лютому 2013 року ОСОБА_1 стало відомо, що заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.12.2011 року на задоволення вимог ПАТ «Укрсоцбанк» за договором кредиту №839/3/27/38/7-360 від 10.08.2007 року в сумі 937965,21 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_8.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.02.2013 року, на підставі заяви ОСОБА_12, зазначене заочне рішення суду від 14.12.2011 року скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку.

Рішенням Дзержинського суду м. Харкова від 02.04.2014 року позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_13, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки - задоволено. На задоволення вимог ПАТ «Укрсоцбанк» за договором кредиту № 839/3/27/38/7-360 від 10.08.2007 року в сумі 937965,21 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_8.

Підставою задоволення позову суд визнав те, що 10.08.2007 року, в забезпечення виконання зобовязань за договором кредиту № 839/4/27/38/7-60 від 10.08.2007 року, між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_7 було укладено договір іпотеки № 39/4/27/38/7-588, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_11 за реєстровим № 1450. Предметом зазначеного договору іпотеки є квартира АДРЕСА_7.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2010 року задоволено позов ОСОБА_4, розірвано договір іпотеки №39/4/27/38/7-588 від 10.08.2007 року, внесено в Державний реєстр іпотек відомості про виключення запису та знято заборону на відчуження квартири АДРЕСА_4.

22.04.2010 р. ОСОБА_4 здійснив відчуження квартиру АДРЕСА_5 шляхом її продажу ОСОБА_2, яка в свою чергу 14 травня 2010 року продала вказану квартиру ОСОБА_1

На момент укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору купівлі-продажу від 14.05.2010 року запис в Державному реєстрі іпотек щодо заборони відчуження квартири АДРЕСА_6 був відсутній. У звязку з чим, договір зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 17.05.2010 року, реєстровий номер: 17.05.2010 року.

Однак, 17.06.2010 року ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова заочне рішення суду від 06.04.2010 року про розірвання договір іпотеки №39/4/27/38/7-588 від 10.08.2007 року скасовано, а ухвалою суду від 30.06.2010 року позов ОСОБА_4 залишено без розгляду.

За правилами ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою

Оскільки дія договору іпотеки від 10.08.2007 року розповсюджується на спірну квартиру, власником якої на час розгляду справи є ОСОБА_1В, є підстава для звернення стягнення на неї .

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 22.07.2014 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02.04.2014 року скасовано. У задоволені позову ПАТ «Укрцобанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_13, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_14 про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, апеляційний суд виходив із того, що на час переходу права власності на квартиру до ОСОБА_1, квартира не була предметом іпотеки, тому посилання суду на ст.23 Закону України «Про іпотеку» при обґрунтуванні підстав для задоволення позовних вимог, є неправомірними та безпідставними. Договір купівлі-продажу спірного обєкту нерухомості є дійсним, а ОСОБА_1 є добросовісним набувачем квартири № 35 у будинку № 46-б.

Зазначене рішення апеляційного суду Харківської області набрало законної сили 22.07.2014 року, оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.04.2015 року залишено без змін.

Таким чином, станом на 15.01.2015 року (дату спливу установленого законом строку для звернення до суду із позовом повернення отриманих без достатньої правової підстави грошових коштів) у позивача були відсутні підстави для звернення із зазначеним позовом, оскільки не було порушено його цивільного права та інтересу.

Однак, постановою Верховного Суду України від 22.06.2016 року рішення апеляційного суду Харківської області від 22.07.2014 року та ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.04.2015 року скасовані, залишено в силі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02.04.2014 року.

Отже, саме з 22.06.2016 року у Позивача виникло право на звернення до суду із зазначеним позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини та громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Конституційний Суд України у Рішенні від 25 грудня 1997 року № 9-зп у справі за зверненням жителів міста Жовті Води зазначив, що суд не може відмовити у правосудді, якщо ущемляються права і свободи громадян, інакше це було б порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежене.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Мельник проти України» від 28.03.2006 року зауважив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі «Golder v.the United Kingdom» від 21.02.1975 р.), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати закону мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями ( рішення «Guerin v. France» від 29.07.1998 р.)

Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розрахувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час, такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (рішення «Perez de Rada Cavanilles v. Spain від 28.10.1998 року).

Враховуючи зазначене, з метою реалізації права позивача на захист, суд вважає за необхідне визнати поважними причини пропуску ОСОБА_1 законодавчо встановленого строку для звернення до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_4, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів у розмірі 45 000 доларів США, що гривневому еквіваленті складає 1 243 350 грн. та поновити йому строк для звернення до суду з зазначеним позовом.

Відповідно до статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (стаття 12 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи зазначене, те, що відповідач ОСОБА_6 не скористався наданим йому правом щодо подачі відзиву на позов та доказів в його обґрунтування, суд змушений розглядати справу на підставі наданих доказів позивачем та відповідачкою ОСОБА_2, суд приходить до висновку що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідачів солідарно на його користь грошових кошті у розмірі 45 000 доларів США, що гривневому еквіваленті складає 1 243 350 грн., отримані ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу, посвідченого 14.05.2010 року нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 384, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволення в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідачів в рівних частках на користь позивача судовий збір в розмірі 3568 гривен за звернення з позовними вимогами та 640 гривен за звернення з заявами про забезпечення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2,19, 76-81, 89,133,141,258, 259,263-265, 268, 273, 352 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 216,258,261,1212 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 треті особи ОСОБА_4, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_15 та ОСОБА_6 солідарно з кожного на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 45000 ( сорок пять тисяч) доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 1243350 гривен, отримані ОСОБА_2 на підставі договору купівлі- продажу, посвідченого 14 травня 2010 року нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі № 384, а також суму судового збору в розмірі 3568 гривен 50 копійок та 640 гривен.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Харківської області протягом тридцяти днів з моменту проголошення через районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги.

Рішення ухвалено та надруковано суддею в нарадчій кімнаті.

Суддя : Штих Т.В.