Справа № 463/1660/17 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/1715/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1Ф.
Провадження № 22-ц/783/1716/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого Павлишина О.Ф.,

суддів Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретар Іванова О.О.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 березня 2018 року та на додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, Державного реєстратора Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_6, третьої особи Личаківської районної адміністрації ЛМР про скасування державної реєстрації права власності, визнання права спільної сумісної власності та усунення перешкод у користуванні майном,-

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2017 року ОСОБА_3 звернулася в суд та просила визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 і припинити її право власності на зазначену квартиру в частині приєднання площі балкону загального користування 2,8 м.кв., визнати за нею право спільної сумісної власності на балкон загального користування, що знаходиться на другому поверсі будинку №26 на вул. Туган-Барановського у м.Львові та позначений на поверховому плані під літерою V, зобовязати відповідача ОСОБА_5 не чинити перешкоди їй у користуванні зазначеним балконом загального користування, що на другому поверсі будинку №26 на вул. Туган-Барановського у м.Львові.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що є власником квартири № 4А в будинку № 26 на вул. Туган-Барановського у м. Львові, яка знаходиться на другому поверсі багатоквартирного будинку і на цьому ж поверсі розташований балкон загального користування, позначений на поверховому плані під літерою V. Відповідачка ОСОБА_5 є власником квартири № 4 у вказаному будинку, неодноразово створювала їй перешкоди у користуванні зазначеним балконом загального користування, у звязку з чим їй доводилося звертатися до обслуговуючого ЛКП. Посилалася на те, що балкон є спільною сумісною власністю, оскільки призначений для загального користування, проте на даний час вихід на вказаний балкон загального користування є заблокований відповідачкою. Крім цього державним реєстратором Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_6 незаконно здійснено реєстрацію права власності на квартиру відповідача разом з балконом загального користування, чим порушено її права, як співвласника майна. Відтак, в результаті дій відповідачів її позбавлено права володіння, користування та розпорядження спільним майном, а відповідачка ОСОБА_5 незаконно набула на нього право власності.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ОСОБА_5 на квартиру №4 у будинку №26 на вул. Туган-Барановського у м. Львові від 19.08.2016 року, припинивши її право власності на зазначену квартиру в частині приєднання площі балкону загального користування 2,8 м.кв. Зобовязано відповідача ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні балконом загального користування під літерою V, що на 2 поверсі будинку №26 на вул.Туган-Барановського у м.Львові. В задоволенні решти вимог відмовлено за безпідставністю. Стягнуто із ОСОБА_5 та Державного реєстратора Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_6 в рівних частинах на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 640 грн.

Додатковим рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19 квітня 2018 року стягнуто з ОСОБА_5, Державного реєстратора Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_6 в рівних частинах на користь ОСОБА_3 частку витрат на правову допомогу в сумі 1 485 грн.

Рішення суду та додаткове рішення суду оскаржив представник ОСОБА_5 - ОСОБА_2

В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду в частині задоволених позовних вимог ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд неповно зясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначає, що 19.08.2016 року державним реєстратором Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_6 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень згідно з яким внесено запис про реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_5 на квартиру №4 у будинку №26 на вул. Туган-Барановського у м. Львові на підставі договору купівлі-продажу, однак у матеріалах справи таке рішення (чи його копія) відсутнє, а тому суд не міг його дослідити і надати йому правову оцінку. Крім того, суд посилався на договір купівлі-продажу від 12.03.1999 року, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований за №566, проте копія такого договору в матеріалах справи відсутня. Вважає безпідставним висновок суду про те, що загальна площа квартири відповідача збільшилась та становить 81,2 кв.м. із врахуванням площі 2,8 кв. м. балкону, зроблений судом шляхом співставлення площі квартири №4 у будинку №26 на вул. Туган-Барановського у м. Львові, зазначеної у листі Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 13.10.2016 року та даних Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна. Посилається на те, що суд першої інстанції задовольняючи вимогу про припинення права власності відповідача, не зазначив норми закону, якою він керувався та передбачених законом підстав припинення права власності. Вважає, що суд безпідставно взяв до уваги звернення ОСОБА_3 до ЛКП «№503» з вимогами усунути перешкоди щодо користування балконом загального користування, а також акти від 11.03.2016 року та від 17.10.2016 року, відповідно до яких мешканці не мають доступу на загальний балкон, оскільки такі акти не підтверджені жодними належними доказами і лише одні факти звернень особи, без належного підтвердження та перевірки обставин викладених у них компетентними органами, не можуть свідчити про наявність існування наведених у цих зверненнях обставин. Стверджує, що з квартири №4а, яка належить на праві власності ОСОБА_3, виходу на балкон немає, оскільки зазначена квартира примикає до балкону вікном з приміщення ванної кімнати, що підтверджується планом другого поверху будинку. Також щодо оскарження додаткового рішення суду зазначає, що витрати на правову допомогу не підтверджені позивачем належним чином, не обумовлені складністю справи, виконаних адвокатом робіт та часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт. Посилається на відсутність у договорі про надання правової допомоги умов про визначення розміру авансу, гонорару чи порядку його визначення, а тому вимоги про стягнення витрат на правову допомогу не можуть вважатися доведеними та обґрунтованими. Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 березня 2018 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, а також просить скасувати додаткове рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у вимогах про стягнення витрат на правову допомогу.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 на підтримання вимог апеляційної скарги, які аналогічні її доводам, пояснення ОСОБА_3 про те, що внаслідок дій ОСОБА_5 вона позбавлена можливості користуватись загальним балконом, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено такі обставини.

Предметом спору є балкон загального користування, позначений на поверховому плані літерою V і розташований на другому поверсі будинку №26 на вул. Туган-Барановського у м. Львові.

ОСОБА_3 є співвласником квартири №4а (а.с. 5), ОСОБА_5 є власником квартири №4 у цьому ж будинку (а.с. 16).

З інформаційної довідки державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, вбачається, що державним реєстратором Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області 19.08.2016 року зареєстровано право власності ОСОБА_5 на квартиру №4 у будинку №26 на вул. Туган-Барановського в м.Львові загальною площею 81,2 кв.м. (а.с. 16).

Відповідно до даних інвентаризаційної справи балкон відноситься до приміщення загального користування (а.с. 6-7).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що балкон є допоміжним приміщенням загального користування всіх співвласників квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку, приватизації не підлягає, і, що відповідачка чинить перешкоди позивачці в його користуванні.

Колегія погоджується з такими висновками суду.

Згідно ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Частинами 1 та 2 ст. 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

А відтак, правильним є висновок суду про порушення прав позивачки як співвласника майна - балкону загального користування, що перебуває у спільній сумісній власності

Колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта на те, що суд безпідставно врахував звернення ОСОБА_3 до ЛКП №503 з вимогами усунути перешкоди щодо користування балконом загального користування та акти від 11.03.2016 року та від 17.10.2016 року, оскільки ЛКП №503 є господарським підприємством, уповноваженим здійснювати контроль за дотриманням правил користування жилими будинками, і вказані акти складені головним інженером ЛКП та майстрами експлуатації у присутності мешканки будинку, а тому підстав вважати такі акти неналежними доказами колегію суддів не має підстав.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Посилання апелянта на те, що суд не дослідив договору купівлі-продажу від 12.03.1999 року та рішення державного реєстратора Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 19.08.2016 року є таким, що не заслуговує на увагу, оскільки ОСОБА_5 на підтвердження правомірності набуття квартири загальною площею 81,2 кв.м. не надано оригіналу чи копії вказаного договору, як і не надано державним реєстратором документів на підтвердження правомірності проведення реєстраційних дій щодо квартири вказаною площею.

Крім того, даними інвентаризаційної справи стверджується, що сумарна площа приміщень квартири ОСОБА_5 №4 у будинку №26 на вул. Туган-Барановського в м.Львові становить не 81,2 кв. м, а 77,80 кв. м, і, що змін в справу щодо площі не вносилось.

А відтак твердження в апеляційній скарзі про недостовірність даних листа Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 13.10.2016 року про те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 20.03.1999 року загальна площа квартири №4 становила 77,9 м.кв. визнається колегією суддів безпідставним.

Суд першої інстанції відповідно до предмету та підстав позову правильно застосував закон, який регулює спірні правовідносини ст. ст. 369, 391 ЦК України та ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що спростовує посилання в апеляційній скарзі на те, що не зазначив норми закону, якою він керувався.

Також колегією суддів приймається до уваги те, що відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Згідно пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Також ч.3 ст.141 ЦПК України встановлено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи повязані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо.

Стороною позивачки надано договір про надання правової допомоги від 25.08.2017 року (а.с.61) та розрахунки витрат наданої правової допомоги відповідно до вказаного договору (а.с.83-84), згідно з яким позивачці надано, зокрема, послуги з консультацій щодо характеру правовідносин та розгляду справи в суді першої інстанції, підготовки проекту позовної заяви із збільшеними позовними вимогами (а.с. 42-46), а також з представництва інтересів позивачки в судових засіданнях суду першої інстанції, що підтверджується журналами судових засідань (а.с. 64, 70) а тому розмір, заявлений позивачкою для компенсації витрат на правову допомогу, який сплачений згідно меморіального ордеру в сумі 2970 грн. (а.с. 82), відповідає вимогам, визначеним ст.ст.137, 141 ЦПК України.

Враховуючи викладене та те, що позовні вимоги задоволено частково, колегія суддів вважає, що суд правильно вирішив питання розподілу судових витрат.

В зв»язку з викладеним колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення і додаткового рішення.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 березня 2018 року та додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена відповідно до положень ст.389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст складено 21 вересня 2018 року.

Головуючий: Павлишин О.Ф.

Судді: Мікуш Ю.Р.

ОСОБА_8