Справа 237/3446/17
Номер провадження 2/237/146/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.18 року м. Курахове

Марїнський районний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Медведського М.Д.,

при секретарі: Махно Ю.В.,

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Марїнського районного спортивно-технічного клубу товариства сприяння обороні України про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Марїнського районного суду Донецької області із позовом до Марїнського районного спортивно-технічного клубу товариства сприяння обороні України про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог зазначила наступне.

15.02.2017 року її прийнято на посаду бухгалтера Марїнського районного спортивно-технічного клубу товариства сприяння оборони України відповідно до наказну від 10.02.2017 року № 7-к. До цього позивач обіймала посаду головного бухгалтера підприємства відповідача. 22.06.2017 року позивача звільнено з підприємства відповідача на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у звязку із втратою довіря до неї на підставі наказу від 21.06.2017 року за № 32-к. Своє звільнення з посади бухгалтера вважає незаконним, невмотивованим та безпідставним, виходячи з наступних підстав. Так, щодо п. 1 Наказу від 21.06.2017 року № 32-к, де йдеться мова про підробку ОСОБА_1 документів до служби зайнятості щодо вакансії головного бухгалтера підприємства в лютому 2017 року, позивач зазначає, що підробки документів, що подаються до служби зайнятості нею здійснено не було, оскільки з директором підприємства відповідача, який проживає на тимчасово непідконтрольній території (м. Донецьк), а відповідно до цього зявляється на робочому місці дуже рідко, здійснювалось узгодження за всіма позиціями, які мають містити подані документи. Це свідчить про недбалість керівника підприємства відповідача, який не виявляє цікавості до дійсного становища на очолюваному ним підприємстві, а лише перекладає частину своїх повноважень на підлеглого, якого після цього звинувачує в підробці документів. Щодо п. 2 вище зазначеного наказу про її звільнення, ще мова йдеться про використання службового положення та довіри керівництва з метою отримання додаткових прибутків шляхом видання наказів про особисте преміювання з підробкою підпису директора: наказ № 13-к від 25.09.2015 року, наказ № 15 від 22.10.2015 року, наказ № 29-к від 05.08.2014 року, який також зазначений в підставах втрати довіря до неї, то позивач наголошує на тому, що накази на преміювання співробітників за весь час роботи позивача на підприємстві відповідача підписувались особисто колишнім директором ОСОБА_4 у відповідності до колективного договору та положенні про преміювання на підприємстві. Щодо п. 3 наказу, який є ще однією з підстав втрати довіря до неї, то позивач зазначає, що, оскільки підприємство відповідача розташоване на території м. Марїнка, у якому у листопаді 2014 року відбувалась активна фаза антитерористичної операції, припинило свою відділення ВАТ «Ощадний банк України». З огляду на це колишнім керівником підприємства ОСОБА_4 за погодженням з головним бухгалтером обкому ОСОБА_5 було вирішено виплатити позивачу компенсацію за дві невикористані щорічні відпустки минулих років, використати які позивач не мала можливості, оскільки виконувала обовязки директора підприємства. Щодо п. 4 наказу про звільнення позивача, згідно якого підставою втрати довіря до позивача є груб порушення правил зберігання матеріальних цінностей та статутних документів, що призвели до втрати статуту та печатки Марїнського районної організації ТСО України, остання повідомляє, що після артилерійського обстрілу м. Марїнка 11 липня 2014 року о 22-00 годині вранці 12 липня 2014 року позивач взяла на зберігання до себе додому статутні документи підприємства, після чого передала їх колишньому директору ОСОБА_4, що на той час мешкав в м. Донецьк. При цьому, трудові книжки співробітників підприємства відповідача та печатка підприємства зберігались у підвалі будинку позивача. Щодо втрати статуту Марїнського районної організації ТСО України позивач вважає за необхідне додати, що оскільки потреби у цьому документі не виникало, тому його пошук не здійснювався. Окрім цього, печатка підприємства до травня 2017 року зберігалась у позивача, після чого директор зобовязав позивача привезти вказану печатку йому до м. Донецьк. Щодо п. 5 наказу позивач звертає увагу суду на те, що нею не порушувались приписи податкового законодавства України, оскільки навіть відсутні підґрунтя для цього, адже за період 2014-2017 років контролюючими органами не складено жодного акту перевірки, за результатами якого мали бути винесені рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій та нарахування пені. Щодо п.п. 6 та 7 наказу позивач повідомляє, що через інцидент, який трапився між родиною колишніх працівників підприємства ОСОБА_6 та директора ОСОБА_3, ОСОБА_6 самостійно відмовився від заробітної плати, оскільки бажав як найскоріше отримати свою трудову книжку. Оскільки на період звільнення з підприємства відповідача ОСОБА_6, тобто у лютому 2017 року позивач обіймала посаду головного бухгалтера підприємства, відповідно до цього, ОСОБА_6 було видано трудову книжку з підписом позивача, оскільки директор ОСОБА_3 в той час знаходився в Іспанії. При цьому наказ про звільнення вище згаданого працівника підготовлювався особисто директором ОСОБА_3, позивачем його було отримано у готовому вигляді по електронній пошті. Позивач вважає, що підстави її звільнення, наведені в наказі від 21.06.2017 року № 32-к, а саме п. 2 ст. 41 КЗпП України не відповідають дійсним обставинами справи, оскільки є надуманим директором ОСОБА_3 через упереджене ставлення до позивача, а тому немає причини для мотивування наказу про звільнення у звязку з втратою довіря. Через незгоду з наказом про своє звільнення позивач вирішила повідомити про ситуацію на підприємстві голову вищого підприємства Центрального комітету «Товариство сприяння обороні України», в якій нею викладені аргументи на підтвердження своєї незгоди. Також позивач наголошує на тому, що наказ про її звільнення було видано 21.06.2017 року, а трудову книжку вона отримала лише через місяць, тобто 21.07.2017 року після неодноразових звернень до директора ОСОБА_3. Зазначає, що оскільки трудову книжку вона отримала лише 21.07.2017 року, то з відповідача підлягає стягненню на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, який загалом становить 21 календарний день. Шляхом множення середньоденної заробітної плати відповідача на кількість робочих днів, які позивач не працював з вини відповідача, обчислюється сума в розмірі 3519,60 грн., яку позивач і просить стягнути з відповідача на її користь. Також зазначає, що своїми діями відповідач завдав їй моральної шкоди, оскільки, звільнивши її з роботи, позбавив її права на працю та можливості заробляти собі на життя. Вказані дії відповідача призвели до моральних переживань, позивач втратила душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного життя. Всі зазначені моральні страждання можуть негативно відобразитись на її здоровї. Крім того, особисто директор ОСОБА_3 дискредитував позивача перед співробітниками ДПІ у Марїнському районі Донецької області, яким повідомив, що позивач, яка багатий проміжок часу пропрацювала на підприємстві, не має до нього жодного відношення. Моральну шкоду, спричинену їй, оцінює в 100000 грн. Враховуючи той факт, що трудову книжку позивач отримала 21.07.2017 року, вважає, що строк звернення до суду для захисту своїх прав для неї не сплив. З зазначених підстав просить визнати наказ від 21.06.2017 року № 32-к про її звільнення недійсним, поновити її на посаді бухгалтера Марїнського районного спортивно-технічного клубу товариства сприяння обороні України та стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 3519,60 грн. та моральну шкоду в розмірі 100000 грн. Пізніше позивач уточнив свої позовні вимоги та просила стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50000 грн.

05.09.2017 року було відкрито провадження в справі та призначено судове засідання.

28.02.2018 року було постановлено ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

02.04.2018 року підготовче провадження в справі закрито та призначено до судового розгляду.

Позивач в судовому засіданні свої вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник позивача в судове засідання не зявилась, про дату, час ті місце судового засідання була повідомлена належним чином.

Представник відповідача надав заперечення проти позову та усні пояснення в судовому засіданні, в яких проти задоволення позовних вимог заперечував. Зазначив, що позивач отримала копію наказу про звільнення 21.06.2017 року, про що свідчить її підпис на наказі. В своїй заяві позивач надає відомості, що вона отримала трудову книжку 21.07.2017 року, однак відповідач наголошує на тому, що трудова книжка знаходилась у позивача вдома, про що вона вказує в матеріалах позовної заяви. Підприємство звернулось 22.06.2017 року до ОСОБА_1 з вимогою надати трудову книжку для внесення в неї відповідних відомостей. ОСОБА_1 відповіла, що трудова книжка нею десь загублена. 21.07.2017 року ОСОБА_1 подала обяву до газети «Марїнська нива» про втрату нею та визнання недійсною трудової книжки. Після цього Марїнським СТК ТСОУ була виписана нова трудова книжка, в яку були внесені дані про трудові відносини з 15.02.2017 року по 22.06.2017 року. В суд позивач звернулась 21.08.2017 року, тому вона пропустила місячний строк, встановлений законом для звернення з даним позовом, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог позивача. Щодо незгоди позивача з п. 1 спірного наказу відповідач зазначає, що позивач підробила підпис директора, подала до служби зайнятості відомості щодо вакансії на підприємстві, вказавши назву посади не як бухгалтер, а як головний бухгалтер, надалі оформила всі відповідні процедури в центрі зайнятості, використовуючи печатку та підроблений підпис директора. Ніяких повноважень для цього бухгалтеру ОСОБА_1 директор не надавав ні в усній, ні в письмовій формі. Всілякі посилання на нібито існуючи усні домовленості неправдиві. На попередньому засіданні позивач сама визнала факт підробки нею підписів на документах, які вона надавала до центру зайнятості. Щодо п. 2 спірного наказу, то в ньому йшла мова про конкретні накази, а саме: № 13-к від 25.09.2015 року, наказ № 15 від 22.10.2015 року, наказ № 29-к від 05.08.2014 року, які несуть ознаки безпідставності, незаконності та підписи під якими визивають підозру. Так, щодо наказу № 13-к, то існує два таких наказу за таки номером. Перший - від 25.09.2015 року для преміювання у звязку з ювілеєм, другий від 28.09.2015 року про зміну істотних умов праці для ОСОБА_1 у звязку з відсутністю доходів на підприємстві. Так, наказом № 13-к від 25.09.2015 року ОСОБА_1 була премійована «згідно колективного договору». Однак, посилання на колективний договір є некоректним, оскільки в п. 6.7 розділу VI зазначеного договору наголошується, що грошова премія може встановлюватися «при святкуванні ювілейних дат стажу роботи штатних робітників». Вочевидь, що 23 роки роботи на підприємстві не є ювілейною датою стажу роботи. Позивач посилається на «Положення про преміювання на підприємстві, але згідно цього положення «преміювання виконується за умов виконання плану валових доходів та прибутку в цілому по організації від платної підготовки». Проте підприємство з кінця 2014 року не мало ані прибутків, ані доходів, про що й згадується в наказі з ідентичним номером, датованим трьома днями пізніше. Крім того, в колективному договорі зазначено, що надання грошової премії при святкуванні ювілейних дат стажу роботи відбувається на підставі рішення Бюро комітету Марїнському районної організації Товариств сприяння обороні України. А бюро комітету зазначеної установи в 2015 році жодного засідання не проводило, ніяких рішень про преміювання не приймало. Ті ж самі аргументи наведені й до видання наказу № 15 від 22.10.2015 року. Наказ № 29-к від 05.08.2014 року про преміювання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 несе в собі ознаки підробки, так як підпис під ним не схожий на підпис директора СТК. Щодо п. 3 спірного наказу з приводу наказу № 34-к від 18.11.2014 року про виплату компенсації, то в листопаді 2014 року, коли підприємство практично втрачає можливість стабільно заробляти гроші, на чому наголошує і позивач в позовній заяві, коли головний бухгалтер не має ніяких трудових навантажень, ОСОБА_1 формує наказ про виплату собі грошової компенсації за невикористані дні річної відпустки в кількості 62 календарних днів. Щодо п. 4 спірного наказу про звільнення позивач в позовній заяві та в попередньому засіданні веде мову про статутні документи та печатку Марїнського районного СТК ТСОУ, вказуючи на їх наявність. Проте, в наказі йде мова про статутні документи та печатку не спортивно-технічного клубу, а районної організації Товариства сприяння обороні України, які зберігалися в бухгалтерії, і які відсутні до теперішнього часу. Щодо п. 5 спірного наказу, то після закінчення дії контрактів ОСОБА_1 не провела розрахунки з робітниками, не нарахувала заробітну плату, не здійснила оподаткування сум заробітної плати, не були видані трудові книжки. Прострочка виплат склала 1022 доби. За таких обставин на підприємство нараховані штраф за несвоєчасне сплачений ПДФО та пеня. Щодо п.п. 6, 7 спірного наказу позивач виклала повністю невірні відомості, оскільки ОСОБА_1 зробила самостійно цю фальсифікацію, вказавши в трудовій книжці неіснуючий період трудових відносин працівника з підприємством і завіривши його печаткою. Також відповідач наголосив, що ОСОБА_1 нехтувала виконанням своїх професійних обовязків, переймалася тільки своїм домашнім господарством, зробивши двір територією вирішення виробничих справ. Вивізши в 2014 році всю оргтехніку, документацію, ОСОБА_1 не повертала все це назад, не поспішала працювати на робочому місці в приміщенні СТК навіть коли вже почалися навчання в групах. Сама ОСОБА_1 на попередніх судових засіданнях зазначила, що в неї на руках і досі знаходяться установчі та дозвільні документи підприємства. Значна частина цих документів необхідна для розкриття справ, що знаходяться в провадженні слідчого відділу. З огляду на викладене, відповідач робить висновок, що підробка документів ОСОБА_1 носила систематичний характер, вона свідомо і регулярно порушувала правила бухгалтерського обліку та нарахування податків, нехтувала інтересами підприємства задля особистої вигоди. З зазначених підстав просив відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи та міркування сторін, встановив наступне.

Згідно Наказу № 2 від 03.01.2017 року затверджено штатний розпис Марїнського районного СТК ТСОУ та ввести його в дію з 03 січня 2017 року.

Згідно штатного розпису Марїнського СТК ТСОУ на 2017 рік, введено з 03 січня 2017 року одну посаду бухгалтера з посадовим окладом 3269,00 грн.

Згідно направлення на працевлаштування № 0002001 від 06.02.2017 року Марїнський районний центр зайнятості направляє ОСОБА_1 для працевлаштування на робоче місце (вакансію) головного бухгалтера відповідно до інформації про потребу у працівниках від 06.02.2017 року.

Згідно Наказу № 7-к по особовому складу прийнято ОСОБА_1 на посаду бухгалтера з 15 лютого 2017 року з оплатою згідно штатного розпису.

Відповідно до копії трудової книжки ОСОБА_1 15.02.2017 року прийнято на посаду бухгалтера Марнського районного спортивно-технічного клубу товариства сприяння обороні України (Наказ № 7-к від 10.02.2017 року); 22.06.2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України у звязку з втратою довіря (Наказ № 32-к від 21.06.2017) (арк. справи 5-14).

При цьому суд зауважує, що згідно усних пояснень директора ОСОБА_2 відповідна посадова інструкція посади бухгалтера, або інший розпорядчий документ щодо обсягу посадових обовязків бухгалтера, фактично на підприємстві була відсутня. Дану обставину також не заперечувала Позивачка, оскільки з розпорядчим документом про обсяг посадових обовязків не ознайомлювалась.

Згідно Наказу № 32-к від 21.06.2017 року за результатами проведеного службового розслідування були виявлені наступні факти. Бухгалтером ОСОБА_1 були вчинені дії, що призвели до значних матеріальних втрат підприємства, а саме: підробка документів до служби зайнятості щодо вакансії головного бухгалтера підприємства в лютому 2017 році; використання службового положення та довіри керівництва з метою отримання додаткових прибутків шляхом видання наказів про особисте преміювання з підробкою підпису директора: наказ № 13-к від 25.09.2015 року, наказ № 15 від 22.10.2015 року, наказ № 29-к від 05.08.2014 року; отримання додаткових грошових виплат всупереч вимогам законодавства шляхом видання наказу з підробкою підпису директору про грошову компенсацію за невикористану річну відпустку в кількості 62 календарних днів (наказ № 34-к від 18.11.2014 року); грубе порушення правил зберігання матеріальних цінностей та статутних документів, що призвели до втрати статуту та печатки Марїнської районної організації ТСО України; протиправна діяльність, спрямована на порушення положень податкового кодексу про повне та своєчасне нарахування заробітної плати та оподаткування сум заробітної плати, що призвела до штрафів та пені, тобто заподіяла збитків підприємству; схиляння звільненого працівника ОСОБА_6 до відмови від заробітної плати; перевищення службових повноважень задля ймовірного особистого збагачення при оформленні звільнення робітника ОСОБА_6 підробка підпису керівника в трудовій книжці та видання підробленого наказу. Факти, викладені в матеріалах службового розслідування встановлюють зв'язок між винними діями та втратою довіри до ОСОБА_1 На підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України ОСОБА_1 звільнено з посади бухгалтера 22 червня 2017 року в звязку з втратою довіря до неї. Провести остаточний розрахунок і виплатити компенсацію за невикористану чергову відпустку. ОСОБА_1 з наказом ознайомлена 21.06.2017 року, про що свідчить її підпис на наказі (а.с. 28-29).

Згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Згідно абз. 2 п. 28 Постанови Пленуму № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» звільнення з підстав втрати довір'я (п.2 ст.41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою.

Згідно Правової позиції Верховного суду України по справі № 6-100цс 16 розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довіря до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обовязкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довіря може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіря (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен зясувати: чи становить виконання операцій, повязаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обовязків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Таким чином, при застосуванні роботодавцем п. 2 ст. 41 КЗпП України для звільнення працівника внаслідок втрати довіри, у роботодавця повинні бути наявні обставини, по-перше, виконання працівником службових обовязків, що повязані із безпосереднім доступом до матеріальних цінностей, по-друге, працівник повинен вчинити такі умисні дії чи бездіяльність, які є підставою для втрати довіри роботодавцем до такого працівника, саме в аспекті виконання службових обовязків, повязаних із безпосереднім доступом до матеріальних цінностей, за виключенням встановлення у передбаченому законом порядку факту вчинення працівником корисливого правопорушення.

Оцінюючи зміст оспорюваного наказу № 32-к, суд зазначає, що зазначені в такому наказі обставини, встановлені службовим розслідуванням, зокрема, підробка документів до служби зайнятості в лютому 2017 року та порушення податкового законодавства з питань нарахування заробітної плати, по-перше, не доведена компетентними органами як правопорушення позивача у встановленому законодавством порядку, по-друге, не має відношення до службових обовязків, повязаних із безпосереднім доступом до матеріальних цінностей.

Інші встановлені наказом № 32-к обставини (підробка підписів на наказах директора, порушення правил зберігання матеріальних цінностей) мали місце до у 2014 2015 роках та до прийняття позивача на посаду бухгалтера у лютому 2017 року, відтак не можуть бути підставою для звільнення за п. 2 ст. 41 КЗпП України.

Додатково суд зауважує, що відповідачем не подано доказів на підтвердження факту, що позивач на посаді бухгалтера виконував службові обовязки, що повязані із безпосереднім доступом до матеріальних цінностей.

На підставі викладеного суд вважає, що відповідачем було застосовано п. 2 ст. 41 КЗпП України для звільнення позивача з порушенням законодавства та безпідставно.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору

Згідно листа Директора Марїнського СТК ТСОУ від 22.06.2017 року на імя ОСОБА_1 зазначено, що згідно запису п/н 26 в «Книзі обліку руху трудових книжок Марїнського СТК ТСОУ» номер трудової книжки ОСОБА_1 БТ-1 №8526434. Однак, трудова книжка, надана ОСОБА_1 для внесення поточних записів, має номер БТ-1 № 7564159. Дана книжка несе в собі значні інформаційні неточності, а також в ній відсутні останні записи Центра зайнятості. Просять надати в Марїнський СТК ТСОУ України її трудову книжку БТ-1 №8526434 для внесення в неї відповідних відомостей. Ненадання вище зазначеного документа буде розцінено як перешкода до виконання підприємством вимог ст. 47 КЗпП України про видачу робітнику належно оформленої трудової книжки. Зазначений лист отриманий ОСОБА_1 22.06.2017 року.

У своїй відповіді від 23.06.2017 року на лист Марїнського СТК ТСОУ від 22.06.2017 рок ОСОБА_1 повідомляє, що трудова книжка БТ-1 №8526434 нею загублена при незясованих обставинах.

Таким чином, судом встановлено, що позивач дізналася про своє звільнення у день винесення наказу 21.06.2017 року, про що наявний її підпис в трудовій книжці, тому її доводи про рахування строку для звернення до суду з моменту отримання нею трудової книжки, суд вважає безпідставними. Додатково суд враховує, що трудову книжку позивачка отримала із запізненням, оскільки первісна трудова книжка позивачки була нею втрачена та не перебувала у володінні відповідача як роботодавця на момент винесення наказу, а відтак в день звільнення роботодавець був позбавлений можливості внести відповідні записи у трудову книжку позивача.

В той же час, позивачка в судовому засіданні повідомила, що пропустила такий строк оскільки мала надію, що питання якось вирішиться. Суд вважає такі обставини неповажним, з урахуванням добровільного надання позивачем іншої трудової книжки для внесення записів про звільнення після отримання відповідного наказу. Наданий позивачем лист до Голови «Товариства сприяння оборони України» (арк.спр. 9) не містить доказів його направлення, так само позивачем не надано суду відповіді на такий лист, або інших доказів намагань врегулювати у позасудовий спосіб спірні питання свого звільнення. За таких обставин суд не вбачає підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

На підставі викладеного, позовні вимоги про визнання наказу від 21.06.2017 року № 32-к, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку не підлягають задоволенню у звязку із пропуском позивачем строку звернення до суду.

Оцінюючи обґрунтованість позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 50 тис. грн. суд зазначає наступне.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд враховує, що звільнення позивача відбулось в червні 2017 року, а прийнята позивачка на посаду бухгалтера була в лютому 2017 року згідно направлення на працевлаштування Марїнського районного центру зайнятості (арк. справи 76), при цьому позивачка раніше працювала у «Марїнському районному спортивно-технічному клубі товариства сприяння обороні України» до 2015 року на посаді головного бухгалтера, з якої звільнилась за власним бажанням у 2015 році. Дана обставина сторонами не заперечувалась та суд вважає її встановленою.

За таких обставин, позивачем не надано суду переконливих доказів та доводів, що внаслідок неправомірного звільнення позивачу була завдана моральна шкода у будь-яких проявах, відтак позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Позовні вимоги про зобовязання керівника Марїнського районного спортивно-технічного клубу товариства сприяння оборони України внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 за період роботи з 23 жовтня 1992 року по 30 листопада 2015 року та про зобовязання керівника Марїнського районного спортивно-технічного клубу товариства сприяння оборони України повернути трудову книжку ОСОБА_1, яку він утримує, не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність обставин, що свідчать про неправомірну відмову відповідача від внесення записів до трудової книжку та факту утримання трудової книжки позивача у розпорядженні відповідача.

На підставі викладеного, у відповідності зі ст.ст. 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 233 КЗпП України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимогОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Донецької області через Марїнський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 273 ЦПК України.

Повний текст виготовлено 21.09.2018 року

Суддя М.Д.Медведський

Дата документу 21.09.2018 року