Справа № 144/1689/16-ц
Провадження № 22-ц/772/1918/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2018 рокуСправа № 144/1689/16-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Денишенко Т.О., Матківської М.В.,

з участю секретаря судового засідання Сніжко О.А.

учасники справи:

позивач ОСОБА_3,

відповідач приватне підприємство «ЗІС»,

третя особа Теплицький районний відділ Вінницької регіональної філії Державне підприємство «Центр Державного земельного кадастру»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 апеляційну скаргу приватного підприємства «ЗІС», подану його представником адвокатом ОСОБА_4, на ухвалу Гайсинського районного суду Вінницької області від 02 липня 2018 року, постановлену у приміщенні Гайсинського районного суду Вінницької області (головуючий суддя Бондар О.В.), дата складення повного судового рішення невідома,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до приватного підприємства «ЗІС», третя особа - Теплицький районний відділ Вінницької регіональної філії Державне підприємство «Центр Державного земельного кадастру», про визнання змін (доповнення) до договорів оренди землі від 07 травня 2010 року недійсними, стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу,

встановив:

В провадженні Гайсинського районного суду Вінницької області з 2016 року перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до приватного підприємства "ЗІС", третя особа: Теплицький районний відділ Вінницької регіональної філії Державне підприємство "Центр Державного земельного кадастру" про визнання змін (доповнення) до договорів оренди землі від 07.05.2010 р. недійсним, стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу.

Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 02 липня 2018 року повністю задоволено клопотання позивача ОСОБА_3

Забезпечено позов ОСОБА_3 до приватного підприємства "ЗІС", третя особа: Теплицький районний відділ Вінницької регіональної філії Державне підприємство "Центр Державного земельного кадастру" про визнання змін (доповнення) до договорів оренди землі від 07.05.2010 р. недійсним, стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу.

Зобов'язано ПП «ЗІС» не проводити будь-які польові роботи (оранку, культивацію, сівбу та ін.) на земельних ділянках, належних ОСОБА_3, на праві власності згідно державних актів на право власності на земельну ділянку серія ЯА №104731 та серія ЯА №104732 від 16 березня 2005 року до набрання законної сили рішення по справі № 144/1689/16-ц.

Заборонено ПП «ЗІС» передавати земельні ділянки, належних ОСОБА_3, на праві власності згідно державних актів на право власності на земельну ділянку серія ЯА №104731 та серія ЯА №104732 від 16 березня 2005 року в суборенду будь-якій іншій особі (фізичній, фізичній особі-підприємцю або ж юридичній) для користування (обробітку, сівби, збору врожаю, тощо) до набрання законної сили рішення по справі № 144/1689/16-ц.

Заборонено ПП«ЗІС» уповноважувати (доручати, зобовязувати, надавати право, тощо) іншу особу (фізичну, фізичну особу-підприємця або ж юридичну) проводити будь-які польові роботи (оранку, культивацію, сівбу та ін.) на земельних ділянках, належних ОСОБА_3, на праві власності згідно державних актів на право власності на земельну ділянку серія ЯА №104731 та серія ЯА №104732 від 16 березня 2005 року до набрання законної сили рішення по справі № 144/1689/16-ц.

Судове рішення мотивовано тим, що оскільки відповідач займається вирощуванням зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний); вирощуванням овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів; допоміжною діяльністю у рослинництві; після урожайною діяльністю, в тому числі на належних ОСОБА_3 земельних ділянках, у випадку винесення рішення на користь ОСОБА_3 це може вплинути на відповідача, що значно ускладнять виконання рішення суду до моменту зібрання ПП «ЗІС» наступного врожаю на її земельних ділянках, то необхідно забезпечити даний позов до набрання рішенням у справі законної сили.

В апеляційній скарзі відповідач приватне підприємство «ЗІС», поданій його представником адвокатом ОСОБА_4, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовити повністю. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом при вирішенні даного питання неповно зясовано обставини, що мають для справи та порушено норми процесуального права.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні представник відповідача приватного підприємства «ЗІС» - адвокат ОСОБА_4 апеляційну скаргу повністю підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені у ній доводи.

Позивач ОСОБА_3 та представник третьої особи Теплицького районного відділу Вінницької регіональної філії Державне підприємство «Центр Державного земельного кадастру» у судове засідання не зявилися, тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України справа розглянута у їх відсутність.

Статтею 351 ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до п. 8 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, а тому Апеляційний суд Вінницької області діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Вінницького апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає з таких міркувань.

Згідно з ч.1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обовязку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобовязання.

У відповідності до ч.2 ст. 150 ЦПК України, суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Згідно з ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв'язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Згідно з ч.1 ст.153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається, окрім іншого, після відкриття провадження у справі до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Судом першої інстанції встановлено, що подана позивачем заява про забезпечення позову відповідає приписам та вимогам встановленим ст. 151 ЦПК України, та таким чином підлягає невідкладному розгляду.

Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року у п.4 розяснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов'язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі "Шмалько проти України" право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Разом з тим, необхідно врахувати, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Для належної реалізації завдань цивільного судочинства слугує зокрема те, що відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення є обов'язковим до виконання на всій території України. Таким чином, порушене, невизнане, оспорюване право особи може буде захищене та відновлене тільки після реального виконання рішення суду, яким спір буде вирішено по суті.

Апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу про забезпечення позову з додержанням зазначених норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Зокрема, постановляючи ухвалу про забезпечення позову, місцевим судом вірно застосовані норми процесуального законодавства, з врахуванням роз'яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача на час розгляду даного клопотання щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, з урахуванням розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв'язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Зокрема, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд першої інстанції вірно встановив та виходив з того, що оскільки відповідач займається вирощуванням зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний); вирощуванням овочів і баштанних культур, коренеплодів і бульбоплодів; допоміжною діяльністю у рослинництві; після урожайною діяльністю, в тому числі на земельних ділянках площами 2,3066га та 3,6471га на території Петрашівської сільської ради Теплицького району Вінницької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належних ОСОБА_3 на підставі державних актів на право власності на земельні ділянки серії ЯА №104731 та ЯА №104732 від 16.03.2005р., у випадку винесення рішення на користь ОСОБА_3 це може вплинути на відповідача, що значно ускладнять виконання рішення суду до моменту зібрання ПП «ЗІС» наступного врожаю на її земельних ділянках, то необхідно забезпечити позов шляхом зобов'язання ПП «ЗІС» не проводити будь-які польові роботи (оранку, культивацію, сівбу та ін.) на земельних ділянках, належних ОСОБА_3, на праві власності згідно державних актів на право власності на земельну ділянку серія ЯА №104731 та серія ЯА №104732 від 16 березня 2005 року до набрання законної сили рішення по справі № 144/1689/16-ц; заборони ПП «ЗІС» передавати земельні ділянки, належніх ОСОБА_3, на праві власності згідно державних актів на право власності на земельну ділянку серія ЯА №104731 та серія ЯА №104732 від 16 березня 2005 року в суборенду будь-якій іншій особі (фізичній, фізичній особі-підприємцю або ж юридичній) для користування (обробітку, сівби, збору врожаю, тощо) до набрання законної сили рішення по справі № 144/1689/16-ц; заборони ПП «ЗІС» уповноважувати (доручати, зобовязувати, надавати право, тощо) іншу особу (фізичну, фізичну особу-підприємця або ж юридичну) проводити будь-які польові роботи (оранку, культивацію, сівбу та ін.) на земельних ділянках, належних ОСОБА_3, на праві власності згідно державних актів на право власності на земельну ділянку серія ЯА №104731 та серія ЯА №104732 від 16 березня 2005 року до набрання законної сили рішення по справі № 144/1689/16-ц.

Окрім того, при розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що дана справа перебуває в провадженні суду першої інстанції з 2016 року, тобто досить тривалий час і позивач почала самостійно оброблятися належну їй земельну ділянку.

Таким чином апеляційний суд переконаний, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що заявлені вимоги про забезпечення позову на час його розгляду судом є співмірними заявленим позовним вимогам, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду у випадку його постановлення на користь позивача, а відтак й порушить права позивача на судовий захист.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, апеляційний суд приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який вирішив питання про забезпечення позову із дотриманням норм процесуального права, тому постановив обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам закону, а тому передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для її скасування, не вбачається.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу відповідача на те, що відповідно до вимог ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 263, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу приватного підприємства «ЗІС», подану його представником адвокатом ОСОБА_4, залишити без задоволення, а ухвалу Гайсинського районного суду Вінницької області від 02 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 вересня 2018 року.

Головуючий : /підпис/ ОСОБА_2

Судді : /підпис/ ОСОБА_5

/підпис/ ОСОБА_6

Згідно з оригіналом: