Номер провадження: 22-ц/785/1163/18
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.08.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М..,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

за участю: позивача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 25 вересня 2017 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: Шоста державна нотаріальна контора Одеського міського нотаріального округу про визнання права власності на спадкове майно,-

В С Т А Н О В И В:

13 червня 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа: Шоста державна нотаріальна контора Одеського міського нотаріального округу про визнання права власності на спадкове майно.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер її батько - ОСОБА_6, 1953 року народження, який мешкав у місті Одесі за адресою: АДРЕСА_1.

На день відкриття спадщини залишилося спадкове майно, а саме легковий автомобіль марки «TOYOTA» CАМRY, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1, який залишився у користуванні колишньої дружини її батька ОСОБА_5. Позивач як спадкоємець першої черги за законом, звернулася до Шостої державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті її батька ОСОБА_6, але їй було відмовлено у вчиненні нотаріальний дій у зв'язку з тим, що у неї відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме і нерухоме майно, яке належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини.

Проте правовстановлюючі документи знаходяться у відповідача ОСОБА_5 яка є спадкоємцем першої черги за законом, та не бажає в добровільному порядку поділити отриману спадщину, яка залишилась після смерті ОСОБА_6, що стало підставою для звернення позивача до суду із відповідним позовом.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги в частині визнання права власності на 1/2 частини вищевказаного автомобіля визнала, проте заперечувала щодо грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля, посилаючись, що залишкова вартість автомобіля у грошовому вираженні значно менша, аніж витрати на утримання, догляд, лікування та поховання її чоловіка які сплачувала лише відповідач.

12 вересня 2017 року ОСОБА_4 надала до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила суд визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 на:

- 1/2 частину чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 72,4 кв.м., житловою площею 51,1 кв.м., що належала ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 07 грудня 2006 року,

- 1/2 частину садового будинку АДРЕСА_6, що належав ОСОБА_6 на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 вересня 2006 року по справі №2-4325/2006,

- 1/2 частину земельної ділянки АДРЕСА_6, кадастровий номер НОМЕР_4, що належала ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 08 липня 2004 року та державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 09 серпня 2004 року,

- 1/2 частину легкового автомобіля марки «TOYOTA» CАМRY, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, що належала ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 від 19 липня 2007 року,

- 1/4 частину квартири АДРЕСА_3, загальною площею 46,9 кв.м., житловою площею 20,6 кв.м., що належала ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності від 26 грудня 2011 року,

- 1/4 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_4, загальною площею 46,9 кв.м., житловою площею 20,6 кв.м., що належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 10 березня 2011 року,

- 1/4 частину квартири АДРЕСА_5, загальною площею 38,7 кв.м., житловою площею 19,6 кв.м., що належить ОСОБА_5,

- 1/4 частини квартири АДРЕСА_7 що належить ОСОБА_5.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 25 вересня 2017 року у задоволенні позову про поділ автомобіля відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України, що набрав чинність з 15 грудня 2017 року, зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно із статтями 1216 - 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом статей 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст. 1223 ЦК України).

У статтях 1268, 1269 ЦК України, в редакції чинної на час відкриття спадщини, зазначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_6, 1953 року народження, який був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7, 8).

Спадкоємцями померлого ОСОБА_6 за законом є його дочка, позивачка ОСОБА_4 (а.с. 6) та дружина, відповідачка ОСОБА_5, з якою спадкодавець перебував у шлюбі з 15 вересня 2007 року (а.с. 83).

На день відкриття спадщини залишилося спадкове майно, а саме легковий автомобіль марки «TOYOTA» CАМRY, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 від 19 липня 2007 року (а.с. 30).

Відповідно до висновку по незалежній оцінці майна, проведеній Товарною біржею «ПРОФІ-Т» реальна вартість автомобіля марки TOYOTA» CАМRY, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, від 30 червня 2017 року на дату оцінки становить 224 249 гривень (а.с. 44-54).

Згідно спадкової справи №215/2016 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6, заведеної 11 травня 2016 року, 27 січня 2017 року позивачка ОСОБА_4 як спадкодавець першої черги за законом, звернулася до Шостої одеської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_6 (а.с. 77).

11 травня 2016 року до Шостої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини як спадкоємець першої черги за законом, звернулася дружина померлого ОСОБА_5, що підтверджується матеріалами спадкової справи №215/2016 (а.с. 75-99).

Постановою Шостої одеської державної нотаріальної контори від 27 січня 2017 року позивачці було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у зв'язку з тим, що у неї відсутні правовстановлюючі документи на рухоме і нерухоме майно, яке належало спадкоємцю на момент відкриття спадщини (а.с. 13).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що легковий автомобіль «TOYOTA» CАМRY, 2007 року випуску, державний номерний НОМЕР_1, є неподільним і виділити позивачці в натурі 1/2 частки цього автомобіля, є фізично не можливим. Позивачка з вимогами про сплату грошової компенсації 1/2 частини автомобіля до суду не зверталася і згоди на отримання компенсації вартості його частки не надавала.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися в повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться у статтях 10, 60 ЦПК України (2004р).

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналогічні положення містяться у статті 212 ЦПК України (2004р.).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Аналогічні положення містяться у статті 57 ЦПК України (2004р.).

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак в порушення положень ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка була зобов'язана довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а відповідачка - ті обставини, на які вона посилалася як на заперечення проти позову.

У пунктах 2 та 9 постанови Пленуму «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» №5 від 12 червня 2009 року, Верховний Суд України роз'яснив, що, готуючи справу до розгляду, суд повинен визначити: обставини, які мають значення для справи, та факти, що підлягають встановленню і покладені в основу вимог і заперечень; характер спірних правовідносин і зміст правової вимоги; матеріальний закон, який регулює спірні правовідносини; вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі; з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів; визначити коло доказів відповідно до характеру спірних правовідносин і роз'яснити, якій із сторін слід довести певні обставини; вжити заходів для забезпечення явки в судове засідання, а також сприяти врегулюванню спору до судового розгляду.

Уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З'ясовується правильність об'єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов'язаними між собою, для вирішення питання про їх об'єднання або роз'єднання (стаття 126 ЦПК). У відповідача суд з'ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий).

З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (предмет доказування; стаття 179 ЦПК).

Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Як вбачається з матеріалів справи, до вирішення справи по суті, 12 вересня 2017 року позивачка ОСОБА_4 звернулась до суду першої інстанції з заявою про уточнення вимог мотивуючи тим, що з Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 вересня 2017 року їй стало відомо, що на момент смерті її батька йому на праві власності, крім вказаного транспортного засобу, належали квартира АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 07 грудня 2006 року, квартира АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 26 грудня 2011 року, садовий будинок АДРЕСА_6 на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 вересня 2006 року по справі №2-4325/2006, земельна ділянка АДРЕСА_6, кадастровий номер НОМЕР_4 на підставі договору дарування від 08 липня 2004 року та державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 09 серпня 2004 року. В період шлюбу її батько ОСОБА_6 та ОСОБА_5 придбали квартиру АДРЕСА_4 та зареєстрували на відповідачку ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 10 березня 2011 року. На відповідачку ОСОБА_5 також зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_5 та на квартиру АДРЕСА_7, до яких також має пряме відношення спадкодавець ОСОБА_6, а тому просила суд визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 на:

- 1/2 частину чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 72,4 кв.м., житловою площею 51,1 кв.м., що належала ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 07 грудня 2006 року,

- 1/2 частину садового будинку АДРЕСА_6, що належав ОСОБА_6 на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 вересня 2006 року по справі №2-4325/2006,

- 1/2 частину земельної ділянки АДРЕСА_6, кадастровий номер НОМЕР_4, що належала ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 08 липня 2004 року та державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 09 серпня 2004 року,

- 1/2 частину легкового автомобіля марки «TOYOTA» CАМRY, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, що належала ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 від 19 липня 2007 року,

- 1/4 частину квартири АДРЕСА_3, загальною площею 46,9 кв.м., житловою площею 20,6 кв.м., що належала ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності від 26 грудня 2011 року,

- 1/4 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_4, загальною площею 46,9 кв.м., житловою площею 20,6 кв.м., що належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 10 березня 2011 року,

- 1/4 частину квартири АДРЕСА_5, загальною площею 38,7 кв.м., житловою площею 19,6 кв.м., що належить ОСОБА_5,

- 1/4 частини квартири АДРЕСА_7 що належить ОСОБА_5.

Виділити їй у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 та стягнути з ОСОБА_5 на її користь компенсацію частину вартості неподільних квартир, садового будинку, земельної ділянки, автомобіля (а.с. 104-107).

Однак, суд першої інстанції в порушення вказаних вимог цивільного процесуального законодавства та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України безпідставно не розглянув вказані вимоги й не ухвалив по ним судового рішення.

Встановлено, що до реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 спадкодавець ОСОБА_6 набув право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 07 грудня 2006 року та свідоцтва про власності від 25 березня 1998 року;

- садовий будинок АДРЕСА_6 на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 вересня 2006 року по справі №2-4325/2006, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №95245229 від 22 вересня 2017 року (а.с. 108-110);

- земельну ділянку АДРЕСА_6, кадастровий номер НОМЕР_4 на підставі договору дарування від 08 липня 2004 року та державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 09 серпня 2004 року, що підтверджується Інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку (а.с. 113);

- легковий автомобіль марки «TOYOTA» CАМRY, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 від 19 липня 2007 року (а.с. 30).

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі спадкодавця ОСОБА_6 з відповідачкою ОСОБА_5 з 15 вересня 2007 року було набуто право спільної сумісної власності подружжя на:

- квартиру АДРЕСА_3, що належала ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності від 26 грудня 2011 року;

- квартиру АДРЕСА_4, що належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 10 березня 2011 року, що підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №95245229 та 95579839 від 22 вересня 2017 року (а.с. 108-112).

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України). Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що в судовому засіданні позивачкою ОСОБА_4 доведено належним чином те, що відповідачка ОСОБА_5 порушує її права на частку спірного спадково майна, тому у відповідності до ст. ст. 15,16 ЦК України її право підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що після смерті спадкодавця ОСОБА_6 залишилась спадкове майно у вигляді квартири АДРЕСА_1, садового будинку АДРЕСА_6, земельної ділянки АДРЕСА_6, кадастровий номер НОМЕР_4, легкового автомобіля марки «TOYOTA» CАМRY, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, що належали спадкодавцю на праві особистої приватної власності й за позивачкою ОСОБА_4 необхідно визнати право власності на 1/2 частину вказаного майна у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6, а також у вигляді квартири АДРЕСА_3 та квартири АДРЕСА_4, що належали спадкодавцю ОСОБА_6 та ОСОБА_5. на праві спільної сумісної власності подружжя й за позивачкою ОСОБА_4 необхідно визнати право власності на 1/4 частину вказаного майна у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6.

Колегія суддів не погоджується з вимогами ОСОБА_4 в частині визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6 на 1/4 частину квартири АДРЕСА_5, загальною площею 38,7 кв.м., житловою площею 19,6 кв.м., що належить ОСОБА_5, та 1/4 частини квартири АДРЕСА_7, що належить ОСОБА_5, виходячи з наступного.

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №95579839 від 22 вересня 2017 року вбачається, що квартира АДРЕСА_5, загальною площею 38,7 кв.м., житловою площею 19,6 кв.м., належить відповідачці ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 18 квітня 2017 року, квартира АДРЕСА_7, належить відповідачці ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 18 квітня 2017 року (а.с. 111-112).

Таким чином, право власності на вказане майно набуте відповідачкою ОСОБА_5 після смерті спадкодавця ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що спадкодавець ОСОБА_6 під час шлюбу приймав участь у придбанні вказаного майна, не додано таких доказів й до апеляційної скарги позивачки.

За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що вказане майно є особистою приватною власністю відповідачки ОСОБА_5 й не входить до спадкової маси.

Не підлягають задоволенню й вимоги ОСОБА_4 в частині виділення їй у власність однокімнатної квартири АДРЕСА_3 та стягнення з ОСОБА_5 на її користь компенсацію частину вартості неподільних квартир, судового будинку, земельної ділянки, автомобіля, оскільки вказані вимоги є передчасними й недоведеними в судовому засіданні.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ст. ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову ОСОБА_4 частково.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково, рішення Приморського районного суду м.Одеси від 25 вересня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: Шоста державна нотаріальна контора Одеського міського нотаріального округу про визнання права власності на спадкове майно задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_3) право власності у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 на:

- 1/2 частину чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 72,4 кв.м., житловою площею 51,1 кв.м., що належала ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 07 грудня 2006 року та свідоцтва про право власності від 25 березня 1998 року, номер запису: 284 в книзі: 586пр-163, рішення про державну реєстрацію права власності від 22 грудня 2006 року;

- 1/2 частину садового будинку АДРЕСА_6, що належав ОСОБА_6 на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 вересня 2006 року по справі №2-4325/2006, реєстраційний номер 17887036, рішення про державну реєстрацію права власності від 19 лютого 2007 року;

- 1/2 частину земельної ділянки АДРЕСА_6, кадастровий номер НОМЕР_4, що належала ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 08 липня 2004 року та державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 09 серпня 2004 року;

- 1/2 частину легкового автомобіля марки «TOYOTA» CАМRY, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, що належала ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 від 19 липня 2007 року;

- 1/4 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_3, загальною площею 46,9 кв.м., житловою площею 20,6 кв.м., що належала ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності від 26 грудня 2011 року, номер запису: 3989 в книзі: 796пр-128, рішення про державну реєстрацію про право власності від 12 січня 2012 року;

- 1/4 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_4, що належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 10 березня 2011 року, номер запису: 3423 в книзі: 768пр-199, рішення про державну реєстрацію права власності від 14 березня 2011 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 25 вересня 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

П.М.Черевко