Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 212/343/17-ц

провадження № 61-24891св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року у складі судді Чайкіна І. Б. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2017 року у складі колегії суддів: Барильської А. П., Зубакової В. П., Бондар Я. М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «ЦГЗК») про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що в обґрунтування якого зазначив, що він у період з 29 жовтня 1980 року до 19 листопада 2001 року та з 19 листопада 2001 року до 13 червня 2012 року працював підземним електрослюсарем черговим з ремонту устаткування на шахті імені Орджонікідзе ПрАТ «ЦГЗК». 13 червня 2012 року звільнений з підприємства за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію.

При звільненні з ним був проведений розрахунок, але в січні 2017 року йому стало відомо, що при звільненні з підприємства у зв'язку з виходом на пенсію відповідач повинен був виплатити йому за наявності 20-річного трудового стажу вихідну допомогу відповідно до положень Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012 роки у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, яку останнім виплачено не було.

У зв'язку з чим вважає, що з відповідача на його користь підлягає стягненню невиплачена вихідна допомога у розмірі 6 667,20 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 14 червня 2012 року до 14 листопада 2012 року в розмірі 28 335,60 грн, а також моральна шкода, спричинена невиплатою вихідної допомоги, у розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 6 667,20 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 28 335,60 грн, моральну шкоду в розмірі 1500,00 грн. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн.

Рішення районного суду мотивовано тим, ОСОБА_1 на момент виходу на пенсію за власним бажанням станом на 13 червня 2012 року мав більше ніж 20 років стажу роботи в ПрАТ «ЦГЗК» тому на нього поширюються положення пункту 6.1 Галузевої угоди та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога у розмірі тримісячної заробітної плати. Крім того, позивачу при звільненні не було виплачено всі належні суми у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, а тому наявні всі підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Крім того, судом зазначено, що одноразова виплата при звільненні у зв'язку з виходом на пенсію входить до фонду оплати праці, тому звернення до суду із такими вимогами не обмежується будь-яким строком в силу частини другої статті 233 КЗпП України.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 липня

2017 року апеляційну скаргу ПАТ «ЦГЗК» відхилено. Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції.

У серпні 2017 року ПАТ «ЦГЗК» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення частини другої статті 233 КЗпП України, оскільки позивач був звільнений з підприємства у 2012 році, а з позовом звернувся у січні 2017 року. Крім того, суди не взяли до уваги, що розділом 6 «Соціальний захист та задоволення соціальних потреб» Галузевої угоди гірничо-металургічного комплексу України на 2007-2008 роки, було передбачено, що виплата одноразової допомоги мала здійснюватися стороною власника за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором. Суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження належності підприємства ПрАТ «ЦГЗК» до ТОВ «МЕТІНВЕСТ ХОЛДІНГ». Крім того, суди безпідставно стягнули з підприємства моральну шкоду.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядається спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди встановили, що ОСОБА_1 з 29 жовтня 1980 року до 19 листопада 2001 року працював на шахті імені «Орджонікідзе» на посадах підземного гірничого робітника, підземного бурильника та підземного електрослюсаря. 19 листопада 2001 року позивач був звільнений з підприємства в зв'язку із скороченням штату та рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 січня 2003 року поновлений на роботі на посаді підземного електрослюсаря, яку займав до 13 червня 2012 року - звільнення за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію (стаття 38 КЗпП України).

На момент звільнення стаж роботи ОСОБА_1 на підприємстві становить 32 роки.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що при звільненні йому не була виплачена вихідна допомога, що передбачена умовами Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012 роки (далі - Галузева угода).

Відповідно до статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно зі статтею 15 Закону України «Про оплату праці» госпрозрахункові підприємства самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Колективним договором між генеральним директором та спільним представницьким органом первинних профспілкових організацій ВАТ «ЦГЗК» на 2007-2008 роки, а також спільною постановою генерального директора та профспілкового комітету від 19 грудня 2008 року № 46, а саме пункт 7.5 договору, передбачена виплата працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років) одноразової допомоги в розмірі, залежному від стажу роботи на комбінаті, зокрема при стажі від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати.

Відповідно до довідки від 26 грудня 2016 року № 1662, наданої відповідачем середньомісячна зарплата ОСОБА_1 за останні два місяці перед звільненням становила 3 333,60 грн.

Пунктом 6.1 розділу VI цієї угоди «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» на 2007-2008 роки, встановлено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов'язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу у розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше при стажі від 20 і більше років тримісячної середньої заробітної плати.

З вказаного вбачається, що вимоги до власників підприємства передбачені Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу та Колективним договором підприємства, в частині соціальних гарантій (соціального захисту), які були чинні на час звільнення позивача із підприємства мають суттєві відмінності. Так, угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу. Колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої угоди, оскільки встановлює обов'язкові вимоги до віку та строку звільнення із підприємства.

Вирішуючи спір, суди вірно вважали, що слід керуватися Галузевою угодою, оскільки статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 01 липня 1993 року передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Стаття 9 цього Закону передбачає, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Згідно зі статтею 16 КЗпП України, умови Колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

З урахуванням викладеного, суди дійшли обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 при виході на пенсію при стажі роботи у відповідача більше 20 років, та відповідно до пунтку 6.1 угоди на 2007-2008 років належало виплатити вихідну допомогу у межах заявлених ОСОБА_1 позовних вимог у розмірі 6 667,20 грн.

При цьому до спірних правовідносин не застосуються положення частини другої статті 233 КЗпП України, оскільки одноразова допомога, яка мала бути виплачена ОСОБА_1 у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат на які працівник має право відповідно до Галузевої угоди, тому в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16.

Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відносно ОСОБА_1 відповідачем було порушено норми статті 116 КЗпП України, щодо обов'язку підприємства виплатити всі суми які йому належать.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Оскільки станом на день звільнення позивача із займаної посади, а саме 13 червня 2012 року, відповідач не провів виплату всіх належних сум, а саме не виплатив ОСОБА_1 вихідну допомогу при виході на пенсію, суди правильно стягнули з нього середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму завданої моральної шкоди, суди врахували, що порядок її відшкодування у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи те, що позивач працював в ПрАТ «ЦГЗК» протягом 32 років в шкідливих умовах праці, суди стягнули з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі, що відповідає перенесеним позивачем моральним стражданням.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило