Справа № 172/538/18
Провадження № 2/172/369/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.09.2018 року Васильківський районний суду Дніпропетровської області у складі головуючого судді Битяка І.Г. за участі секретаря судового засідання Глушко О.М., за відсутності сторін та без фіксації засідання технічними засобами, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до укладеного договору б/н від 22.12.2006 року ОСОБА_2 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з розрахунку 360 календарних днів на рік.

Відповідно до умов договору кредитор зобов'язався надати відповідачеві кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

Кредитор свої зобов'язання за договором виконав, надавши відповідачеві, кредит у сумі визначеній у договорі. Однак той, на порушення умов договору, свої зобов'язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 28.02.2018 року утворилася загальна заборгованість за кредитом з урахуванням штрафних санкцій у сумі 47817,70 грн. Просив стягнути з відповідача, з урахуванням стягнутих судовим наказом від 04.02.2008 грошових коштів заборгованість у загальній сумі 45221,57 грн.

Ухвалою судді від 10.08.2018 року справу прийнято до свого провадження та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Представник позивача надав заяву про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, а у разі розгляду справи в порядку загального позовного провадження, то розгляд справи здійснювати у його відсутність, не заперечував проти винесення заочного рішення у разі неявки відповідача.

Відповідач надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги не визнав.

На підставі ч. 3 ст. 211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України справа слухається у відсутність сторін без фіксування судового процесу технічними засобами.

Вивчивши матеріали справи, суд встановив таке.

22.12.2006 року між сторонами підписано заяву про приєднання до Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку та відкрито рахунок № НОМЕР_1 з кредитним лімітом 2000,00 грн.

Судовим наказом, виданим Васильківським районним судом Дніпропетровської області від 04.02.2008 року з ОСОБА_2 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість по даному кредитному договору у сумі 2 596,13 грн. Судовий наказ набрав законної сили та звернутий до виконання.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № б/н від 22.12.2006, укладеного між Приватбанком та ОСОБА_2 станом на 28.02.18 загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) - 1988,58 грн., за відсотками - 40638,89 грн., заборгованість за пенею та комісією - 2560,63 грн., а разом 45188,10 грн. з урахуванням задоволеної раніше судом заборгованості - 2596,13 грн. Також нараховані штрафи - 500 грн. (фіксована частина) та 2129,60 грн. (відсоток від суми заборгованості). При цьому погашення заборгованості здійснюється з травня 2014 року нерегулярними платежами в загальній сумі 3141,72 грн.

Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Пунктом 5.2 розділу 5 умов та правил надання банківських послуг, примірник яких долучено до позову передбачено право банку, в разі порушення тримачем кредитної карти вимог чинного законодавства України та/або умов даного договору, зупинити здійснення розрахунків по карті та/або визнати карту недійсною до моменту усунення вказаних порушень, а також вимагати дострокове виконання боргових зобов'язань повністю або у визначеній банком частині у випадку невиконання тримачем кредитної карти своїх борових зобов'язань та інших зобов'язань за цим договором.

Аналогічне право позичальника в разі прострочення боржника встановлене статтями 1054, 1050 Цивільного кодексу України.

Таким чином, звернувшись до суду у лютому 2008 року із заявою про видачу судового наказу, банк скористався своїм правом вимоги дострокового припинення договору та виконання боргових зобов'язань боржником, а тому нарахування процентів та штрафних санкцій, які передбачені договором після дострокового стягнення боргу на вимогу кредитора є таким, що суперечить закону.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.

Зазначені висновки викладені Верховним Судом України у постанові № 6-2751цс16 від 04.10.17, які відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України є обов'язковими для врахування судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Відповідно до вимог ст.ст. 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом такої основної засади цивільного судочинства як диспозитивність, що встановлена статтею 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У даній цивільній справі позивач не надав жодних доказів того, що кредитний договір діє до теперішнього часу з урахуванням того, що з часу його укладення минуло більше десяти років та банк звернувся до суду з вимогою дострокового погашення боргу через порушення зобов'язань відповідачем. У наданих суду доказах відсутні дані щодо строку дії зазначеного договору, який дорівнює строку дії платіжної картки, не зазначено яку картку надано відповідачу, чи здійснювався її перевипуск та отримання відповідачем. Вказані обставини позбавляють суд можливості прийняти рішення у справі на користь позивача, оскільки в разі закінчення строку кредитного договору кредитор втрачає право на нарахування процентів за користування грошовими коштами, визначених договором та має право на виплати, передбачені ст. 625 ЦПК України, стягнення яких не є предметом позову у даній цивільній справі.

Вимоги про стягнення загального залишку заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) задоволенню не підлягають оскільки вже стягнуті на підставі судового наказу від 04.02.2008 та повторно заявлені позивачем.

Таким чином позивачем не доведено перед судом обґрунтованість своїх позовних вимог, а тому у позові слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 509, 526, 530, 598, 599, 610, 611, 612, 631, 625, 1054 ЦК України, 12, 13, 81, 141, 211, 247, 259, 263, 279 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В

У задоволенні позовної заяви ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.Г. Битяк