Справа № 466/6027/17 Головуючий у 1 інстанції: Кавацюк В.І.
Провадження № 22-ц/783/623/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.

секретаря - Юзефович Ю.І.

з участю апелянта ОСОБА_2, позивача ОСОБА_3 та представника позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у проведенні робіт з відновлення пошкодженого майна, стягнення витрат для відновлення пошкодженого майна та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2017 року позивачі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 звернулись в суд позов до ОСОБА_2 про усунення перешкод у проведенні робіт з відновлення пошкодженого майна, стягнення витрат для відновлення пошкодженого майна та відшкодування моральної шкоди.

Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що згідно свідоцтва про право власності від 24 лютого 1997 року вони є власниками пятикімнатної квартири загальною площею 124, 6 кв.м по вул. Східна, 43/1 у м. Львові.

Наймачем суміжної комунальної квартири № 2 у цьому ж будинку є відповідач ОСОБА_2 яка, незважаючи на численні судові рішення, не визнає їхнього права на всі приміщення приватизованої ними квартири.

Так, за їхньої відсутності ОСОБА_2 разом з своїм сином ОСОБА_9 пробили отвір у цегляній стіні, яка розділяє квартири, незаконно проникли до їхнього житла і довший час перешкоджають у проведенні відновлювальних робіт, погрожуючи фізичною розправою та підпалом житла.

Внаслідок протиправних дій відповідачки їхньому майну (квартирі) завдано ушкоджень, що вимагає значних матеріальних затрат для їх усунення.

Після їх звернень в правоохоронні органи ОСОБА_2 неодноразово попереджалась про недопустимість протиправної поведінки та посягання на право власності інших осіб, однак остання й надалі продовжує руйнувати чуже житло і чинить їм перешкоди у володінні та користуванні власністю.

Користуючись безкарністю та руйнуючи їх житло, відповідачка ОСОБА_2 своїми неправомірними діями завдає їм також моральної шкоди. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких вони зазнають у звязку з протиправною поведінкою відповідачки, що приводить до пошкодження їхнього майна та потребує від них додаткових зусиль для організації життя. Розмір грошового відшкодування вони визначають з урахуванням характеру заподіяної шкоди відкрите умисне посягання на право власності особи, тривалість такого посягання а також негідна поведінка відповідачки ОСОБА_2

З огляду на викладене, просили ухвалити рішення, яким зобовязати відповідачку ОСОБА_2 не чинити їм перешкод у проведенні робіт з відновлення пошкодженого майна та стягнути з неї на їх користь: витрати, необхідні для відновлення пошкодженого майна в сумі 30 000,00 грн.; грошову компенсацію заподіяної моральної шкоди в сумі 15 000,00 грн.; судові витрати: судовий збір - 1280,00 грн. та витрати на правову допомогу.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 24 січня 2018 року позов задоволено частково.

Зобовязано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_5, ОСОБА_6 Василівні, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 перешкод у проведенні робіт з відновлення пошкодженого майна.

Стягнуто з Герун ОСОБА_10 на користь ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 6 967,00 грн. (шість тисяч девятсот шістдесят сім гривень 00 коп.) витрат, необхідних для відновлення пошкодженого майна та 640 грн. 00 коп. (шістсот сорок гривень 00 коп.) витрат по оплаті судового збору.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди відмовлено за безпідставністю.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 січня 2018 року в частині задоволених позовних вимог оскаржила відповідач ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Звертає увагу, що в позовних вимогах та в оскаржуваному рішенні не зазначено, яке майно пошкоджено та підлягає відновленню (кімната, інше майно, тощо).

Вказує, що спірна кімната площею 17,7 кв.м., яка на підставі рішення та ордеру № 455 від 21.08.1980 р. входить до складу квартири АДРЕСА_1 не є власністю позивачів, тому позовні вимоги є безпідставними та незаконними.

Окрім того зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу, що висновок про вартість відновлювального ремонту від 30 серпня 2017 року проведено позивачами самостійно, без ухвалення судом відповідного процесуального рішення, що суперечить приписам норм процесуального права. У висновку не вказано обєкт проведення оцінки конкретного пошкодженого майна (креслення, кімнати, чи інше).

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 24 січня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю, у звязку з незаконністю вимог позивачів та необґрунтованістю.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу,справи у судах першої та апеляційної інстанції,провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу,розглядаються за правилами,що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства,визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів переглядає справу в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Так, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_8 відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру № 50961 від 24 лютого 1997 року є співвласниками квартири АДРЕСА_2. Вказана квартира складається з пяти житлових кімнат та кухні з комунальними вигодами. Загальна площа квартири становить 124, 60 кв.м.

Згідно технічного паспорта на приватизовану квартиру АДРЕСА_3 в м Львові від 07.02.1997 року квартира розташована на першому поверсі одноповерхового будинку та складається з 5 кімнат, житловою площею 92,7 кв.м., в тому числі 1-ша кімната -10,1 кв.м., 2-га кімната 14,0 кв.м., 3-тя кімната 18,6 кв.м., 4-та кімната 17,7 кв.м., 5-та кімната 32,3 кв.м., кухні 9,9 кв.м., ванної кімнати - 3,5 кв.м, вбиральні-1 кв.м., коридорів -10, 0; 4, 5 кв.м., підвалу 42, 3 кв.м. Також квартира облаштована балконом, площею 3,1 кв.м.

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрована та проживає у суміжній квартирі АДРЕСА_4 в м Львові. Дана квартира є неприватизованою та належить до комунальної власності територіальної громади м. Львова.

Як вбачається з матеріалів справи, влітку 2016 року відповідачка ОСОБА_2 з приміщення кімнати займаної нею квартири № 2 пробила дверний отвір до приміщення житлової кімнати площею 17, 7 кв.м, яка в технічному паспорті, виготовленому ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 07 лютого 1997 року, позначена під літерою 1-7, та яка відповідно до вищевказаного свідоцтва про право власності на квартиру № 50961 від 24 лютого 1997 року належить на праві спільної сумісної власності позивачам по справі.

Факт пробивання вищезазначеного дверного отвору підтверджується долученими до справи копією акту комісії ЛКП «Балатон-409» від 18 серпня 2016 року, фотознімками цього отвору, а також поясненнями сторін по справі.

З долученого до матеріалів справи висновку про вартість відновлювальних робіт, складеного ПП «Оціночна компанія «Апекс», вартість відновлювальних робіт по закладці вказаного вище дверного отвору станом на 30 серпня 2017 року становить 6 967, 00 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_3 та ОСОБА_8, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вимоги позивачів в частині вимог усунення у проведенні робіт з відновлення пошкодженого майна та стягнення витрат в сумі 6 967,00 грн., необхідних для відновлення пошкодженого майна, є підставними та такими, що підлягають до задоволення, оскільки майнова шкода завдана позивачам неправомірними діями відповідача і така підлягає стягненню з неї відповідно до вимог ст.1166 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, для правильного вирішення спору суду належало встановити наявність обставин, які дають підстави для покладення на відповідача обов'язку відшкодувати шкоду. До таких належать протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою і настанням шкоди та вина заподіювача шкоди.

Відповідно до розяснень, які містяться в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Таким чином, ч. 2 ст. 1166 ЦК України передбачає, що вина заподіювача шкоди припускається, тобто обовязок доведення відсутності вини покладається на нього самого, до цього часу він вважається винним; обсяг відшкодування шкоди не залежить від завдання шкоди умисно чи необережно, тобто береться до уваги тільки наявність вини, а не її форма. Тільки у випадках, встановлених законом, відповідач може бути звільнений від обовязку відшкодовувати завдану шкоду за відсутності його вини, наприклад, в результаті непереборної сили, тобто надзвичайної і невідворотної зовнішньої події, яка повністю звільняє відповідача від відповідальності за заподіяну шкоду (це явища суспільного характеру і вибухи епідемій, епізоотій, стихійні лиха та інше).

Частинами 1 3 ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до положень ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України,обставини, встановлені судовим рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Шевченківського районного суду м. Львова перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_9 до ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_3, виконавчого комітету Львівської міської ради, Шевченківської районної адміністрації м. Львова, третіх осіб відділу приватизації Шевченківської районної адміністрації м. Львова РБУ Львівського міського житлового управління, ЛОКП «БТІ та ЕО» про визнання недійсним розпорядження про приватизацію квартири, свідоцтва про право власності на квартиру, реєстраційного посвідчення на квартиру, усунення перешкод та виселення і стягнення моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_9, виконкому Львівської міської ради, Шевченківської районної адміністрації м. Львова про визнання недійсним розпорядження, свідоцтва про право власності на квартиру та ордеру частково недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2008 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 13 квітня 2009 року, в задоволенні як первісного, так і зустрічного позовів відмовлено. Дане рішення набрало законної сили.

З вказаного рішення вбачається, що позивачі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_8 є співвласниками пятикімнатної кватири № 1 по вул. Східній, 43 в м. Львові та до складу їхньої квартири входить також житлова кімната площею 17, 7 кв.м., яка позначена під літерою 1-7. Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що спірна кімната площею 17,7 кв.м. входить до складу квартири АДРЕСА_1 та не є власністю позивачів є безпідставними та спростовуються вищенаведеним.

Відповідач ОСОБА_2 пробила дверний отвір з квартири № 2, у якій вона проживає, в кімнату площею 17, 7 кв.м., яка позначена на плані під літерою 1-7 та є частиною приватизованої позивачами квартири № 1. Ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанцій, відповідач ОСОБА_2 даного факту не спростувала, більш того, визнала такий, вважаючи свої дії правомірними, оскільки приватизація спірної кімнати позивачами, на її думку, є незаконною.

За правилами ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Розмір майнової шкоди, заданої позивачам діями відповідача встановлений висновком про вартість відновлювальних робіт, складеним ПП «Оціночна компанія «Апекс», де вказано, що вартість відновлювальних робіт по закладці спірного дверного отвору станом на 30 серпня 2017 року становить 6 967, 00 грн.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не звернув увагу, що висновок про вартість відновлювального ремонту від 30 серпня 2017 року проведено позивачами самостійно, без ухвалення судом процесуального рішення, що суперечить приписам норм процесуального права не спростовує правильних висновків суду про підставність позовних вимог, оскільки такий є належним та допустимим доказом по справі, на спростування якого відповідачем суду будь-яких доказів не надано, клопотань про сприяння у витребуванні таких доказів не заявлено.

Встановивши, що позивачі довели завдану їм майнову шкоду, протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між ними, а відповідач не виконала свого обовязку щодо доведення відсутності своєї вини у заподіянні шкоди, не спростувала доводів позивачів щодо розміру заподіяної майнової шкоди, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що завдана позивачам майнова шкода підлягає стягненню з відповідача з підстав, передбачених ст. ст. 22, 1166 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і вважає, що суд ухвалив правильне по суті, законне і справедливе рішення, дійшовши його на підставі повно зясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

За приписамип.1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом, а відтак підстав для скасування ухваленого у справі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 січня 2018 року та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 вересня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_12