АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2018 року м. Харків

Справа № 641/1488/18

Провадження № 22-ц/790/4701/18

Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

секретаря Огар І.В.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2,

Представник позивача: ОСОБА_3,

Відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

Представник відповідача ОСОБА_5: ОСОБА_7,

Третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 22 червня 2018 року, ухвалене суддею Зуб Г.А.,

за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про стягнення грошової компенсації за 1/4 частки у спільному майні,

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з співвласників квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, а саме, з ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, по 67141,66 грн. грошової компенсації вартості ? частки, що визначається загальним розміром 201425 грн. та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому народилася дитина ОСОБА_2, яка за згодою сторін проживає разом з матірю за адресою: АДРЕСА_2, але фактично зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 та є її співвласником з відповідачами. У звязку з тим, що батько ОСОБА_4 одружився та має іншу родину, дитина ОСОБА_9 позбавлена фактичного користування спірною квартирою, чим порушуються її права. В досудовому порядку врегулювати спір не вдалося, оскільки лист з досудовою вимогою повернувся з відміткою «за закінченням строку зберігання».

У відзиві на позов відповідач ОСОБА_5 просить відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що не визначено розмір часток співвласників у спірній квартирі, у якій відповідач ОСОБА_10 зі своєю родиною не мешкає, будь-яких перешкод у користуванні ОСОБА_9 не чинилися, мати ОСОБА_1 майном доньки не цікавилася, має іншу родину, а позбавлення дитини права власності на майно завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки вона є неповнолітньою та іншого майна не має. Зазначає, що не надано доказів того, що частка є незначною і не може бути виділена в натурі, або володіння і користування нею є неможливим, а також згоди співвласників на надання такої компенсації.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 22 червня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем та її представником не надано до суду доказів, що виділ в натурі частки із спірного майна є неможливим або не допускається, та того, що дійсно відповідач ОСОБА_4 проживає у спірній кімнаті разом зі своєю родиною, що є перешкодою для користування дитиною виділеною їй кімнатою, а відповідачі взмозі сплатити вказану грошову компенсацію. Судом було взято до уваги те, що позивач не просить скасувати право власності дитини на спірну квартиру після виплати компенсації та не надає докази відсутності у власності дитини іншого житла.

Не погоджуючись з рішенням суду представник позивача звернулася з апеляційною скаргою, у якій з посиланням на норми Закону України «Про охорону дитинства» та іншого законодавства просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує на порушення судом принципу рівності сторін, правосуддя, положень щодо строків подання та вручення відзиву, а також подання доказів та їх дослідження. Крім того, справу було розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження, не зважаючи на те, що спір стосується прав та інтересів малолітньої дитини.

Відзиву на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому законодавством, не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судовим розглядом встановлено, що позивач з відповідачем ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, який в подальшому було розірвано. Від цього шлюбу вони мають неповнолітню дитину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка наразі проживає з позивачем.

Позивачем було укладено шлюб з ОСОБА_11, та її прізвище з «Сокол» було змінено на «Логвиненко», що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

ОСОБА_6 разом з членами її сімї на праві спільної сумісної власності належить квартира №36, що розташована по пров. Лісопарківський 2-й, буд. 10, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло. У вказаній квартирі на даний час зареєстровані відповідачі, та неповнолітня дитина ОСОБА_10

01.12.2006 року ухвалою Київського районного суду м. Харкова було затверджено мирову угоду, та в спільне користування ОСОБА_4 та його неповнолітньої доньки передано житлову кімнату «7» площею 18,3 кв.м. та балкон площею 3,7 кв.м. вищезезначеної квартири, та місця загального користування залишено в спільному користуванні.

Вартість спірної квартири станом на 28.02.2018 року становить 805700,00 грн., що підтверджується звітом про оцінку майна.

На спростування доводів апеляційної скарги, судова колегія зазначає про таке.

Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Згідно зі статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то, з урахуванням конкретних обставин, такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.

При цьому слід також враховувати, що у силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Матеріали справи свідчать, що позивач звернулась з позовом про стягнення з відповідачів компенсації за частку у праві власності, але не просила про виділ цієї частки і не висловлювала згоду про припинення права власності на цю частку.

Тобто, судом вірно встановлені обставини справи щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги щодо допущених порушень норм процесуального права, які мали місце на думку позивача при розгляді справи в суді першої інстанції , судова колегія відхиляє, оскільки вони не є обов"язковою підставою для скасування рішення суду в розумінні ч.3 ст.376 ЦПК України. Доводи скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на правильність ухваленого судового рішення суду не впливають.

Частиною першою статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389,390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 22 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

ОСОБА_12

повний текст постанови

складено 28 вересня 2018 року