АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №644/7609/17

Провадження № 22ц/790/4509/18

24 вересня 2018 року

м.Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

позивач ОСОБА_2

позивач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

розглянув у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 22 червня 2018 року(суддя Клименко А.М.) по справі № 644/7609/17 за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю.

В обґрунтування позову зазначили, що 02 серпня 2000 року їх сімя отримала свідоцтво про право власності на квартиру№123 у будинку №304 по пр. Московському у м.Харкові.

Свідоцтво видано співвласникам: ОСОБА_1 - батько; ОСОБА_1 мати, ОСОБА_5- син, помер 08 серпня 2004 року, ОСОБА_3 донька; ОСОБА_4- дружина ОСОБА_5, ОСОБА_5 син ОСОБА_5 та ОСОБА_4

31 жовтня 2001 року ОСОБА_4 за власною волею знялася з державної реєстрації місця проживання за адресою спірної квартири та повідомила, що відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на квартиру. 30 червня 2010 року відповідач власноруч склала розписку, в якій відмовилася від частини квартири.

Відповідач ніколи не утримувала квартиру. Також вона не виділила свою частку у праві спільної сумісної власності на квартиру та не виділила її в натурі. Позовів про витребування майна на і чужого незаконного володіння або про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном нею не подавалось.

Спадщину- частину квартири, після померлого чоловіка, вона не оформлювала.

Вони постійно та безперервно впродовж 16 років володіють та утримують квартиру.

Просять визнати за ними право спільної сумісної власності на частину квартири №123 у житловому будинку №304 у м.Харкові, яка належала відповідачу на підставі свідоцтва № 7-00-209699 від 02 серпня 2000 року.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнала. Її представником надано пояснення, згідно яких відповідачка набула право власності на спірну квартиру в законний спосіб та в подальшому квартира не вибувала з власності відповідача у жоден з передбачених законом способів.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 22 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що зняття з реєстраційного обліку та несплата комунальних платежів не тягне за собою припинення права власності на частку у спірній квартирі.

Складена відповідачем 30 червня 2010 року розписка про зобовязання здійснити відмову від своєї частини спірної квартири не містить волевиявлення відповідача про надання розписці сили попереднього договору з позивачами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Зазначають, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутній запис про державну реєстрацію права власності відповідачки на спірну квартиру.

ОСОБА_4 вчинено дії- заняття з реєстрації, складання розписки, що свідчать про незаінтересованість у спірному майні.

Колегія суддів, вислухав суддю доповідача, дослідив матеріали справи та обговорив доводи апеляційної скарги вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтовано виходив з тих обставин, що підстав для визнання права власності за набувальною давністю не вбачається.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи квартира №123 у житловому будинку №304 по пр. Московському у м.Харкові на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 серпня 2000 року належить ОСОБА_1, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

31 жовтня 2001 року ОСОБА_4 знято з державної реєстрації з місця проживання за даною адресою.

08 серпня 2004 року ОСОБА_5 помер.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення міститься й у статті 321 ЦК України.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною першою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Між тим, власником спірної частини квартири є встановлена особа- Степанович ОСОБА_6 обставини не заперечуються учасниками справи.

30 червня 2010 року відповідачем складено розписку, відповідно до якої вона зобовязалася провести відмову від частини спірної квартири на користь ОСОБА_1

Посилання позивачів, що власник відмовився від власності безпідставне і судом не приймається.

Відповідно до ст. 346, 635, 657 ЦК України право власності припиняється у разі:

1) відчуження власником свого майна;

2) відмови власника від права власності;

3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі;

4) знищення майна;

5) викупу пам'яток культурної спадщини;

6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону;

8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника;

9) реквізиції;

10) конфіскації;

11) припинення юридичної особи чи смерті власника.

Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Розписка щодо зобовязання провести відчуження майна, на яку посилаються позивачі, нотаріально не посвідчена, не відповідає вимогам попереднього договору, а тому вважати її попереднім договором щодо відчуження квартири не можна.

Відповідачка категорично заперечує щодо визнання права власності на її майно за позивачами, а тому вважати що її дії були спрямовані на відчуження майна не можна.

Щодо відсутності запису у Держаному реєстру речових прав на нерухоме майно, то суд зазначає наступне.

За ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації.

Згідно п. 1 Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року Інформація з Державного реєстру прав містить актуальні на дату та час її надання відомості про зареєстровані речові права, їх обтяження щодо одного обєкта нерухомого майна, наявні в ньому, а також відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, або відомості про відсутність зареєстрованих речових прав, їх обтяжень щодо такого обєкта нерухомого майна.

Право власності на спірну частину у нерухомому майні у ОСОБА_4 виникло у 2000 році та зареєстровано відповідно до вимог законодавства, чинного на той час, а тому дані відомості не були внесені до Державного реєстр речових прав на нерухоме майно, який почав функціонувати з січня 2013 року.

Відсутність запису у вищезазначеному реєстрі не свідчить про відсутність права власності на нерухоме майно за відповідачкою.

Отже, підстав для набуття права власності за набувальною давністю не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують. Рішення ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 22 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 вересня 2018 року.

Головуючий А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

ОСОБА_7