АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 вересня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 214/7451/16-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційні скарги позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, від імені та в інтересах яких діє представник - адвокат ОСОБА_6, та відповідача ОСОБА_4 на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 04 січня 2018 року, яке ухвалене суддею Гринь Н.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області о 12 годині 52 хвилини та повне судове рішення складено 12 січня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Наста", про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовна заява мотивована тим, що 17 березня 2014 р. о 17-52 год. на перехресті вулиць Скляренка і Куренівської в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода - зіткнення автомобіля "Porsche Panamera Turbo", р/н НОМЕР_1, під керуванням відповідача ОСОБА_4 та автомобіля "Subaru Impreza", р/н НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_7, у результаті якого автомобіль "Porsche Panamera Turbo", р/н НОМЕР_1, під керуванням відповідача ОСОБА_4 у некерованому стані виїхав на зустрічну смугу, де здійснив наїзд ще на декілька стоячих автомобілів. Як наслідок, від отриманих травм від вказаного ДТП помер пасажир автомобіля "Subaru Impreza", р/н НОМЕР_2 ОСОБА_8, який є сином позивачів у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та рідним братом позивача ОСОБА_3

В результаті смерті ОСОБА_8, позивачам була завдана моральна шкода, яка полягає у тривалих моральних стражданнях, душевних переживаннях, оскільки позивачі втратили близьку людину, опору в їх житті, вони були позбавлені душевного спокою та тривалий час не могли організувати своє життя у звичайному режимі.

Враховуючи те, що вироком Оболонського районного суду м. Києва від 19.11.2014 року ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні ДТП та враховуючи незаконну передачу йому ОСОБА_5, належного останньому на праві власності транспортного засобу, автомобіля "Porsche Panamera Turbo", р/н НОМЕР_1, уточнивши позовні вимоги, просили суд стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на їх користь, в якості відшкодування моральної шкоди, грошові кошти в сумі по 500 000 грн. кожному із позивачів.

Рішенням Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 04 січня 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, по 500 000 грн. 00 коп. кожному.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 1409 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, від імені та в інтересах яких діє представник - адвокат ОСОБА_6, просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення їх позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та невідповідність рішення суду фактичним обставинам справи. Зокрема, вважають, що під час розгляду кримінальної справи, судами всіх інстанцій було допущено порушення ч. 6 ст. 22, ч. 1 ст. 321 КПК України та невірно встановлено правомірність володіння та користування обвинуваченим транспортним засобом. Вважає, що судом не було належним чином з'ясовано питання щодо обставин передачі управління транспортним засобом ОСОБА_4, а тому позивачі вважають, що власник транспортного засобу - ОСОБА_5 теж має відповідати за завдану моральну шкоду. При цьому, вважають, що наявність довіреності на право керування та розпорядження транспортним засобом з правом передовіри не свідчить про факт передачі такого транспортного засобу довірителем довіреній особі.

Крім того, позивачі не погоджуються з висновком суду першої інстанції в частині відмови в задоволені позовних вимог ОСОБА_3, яка є рідною сестрою померлого, оскільки факт незалучення її до участі у справі у якості потерпілої не позбавляє її права на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю близької людини. При цьому, вважають, що, оскільки, ОСОБА_3 підпадає під визначення потерпілої, тому вона має право на відшкодування шкоди не в порядку ст. 1168 ЦК України, а в порядку ст. 1177 ЦК України та, за аналогією закону, у відповідності до ст. 55, 56, 61 КПК України.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. Зокрема, відповідач вважає, що розмір стягнутої моральної шкоди є необґрунтованим та обов'язок по відшкодуванню майнової та моральної шкоди має нести ТДВ «СК «НАСТА», оскільки його цивільна відповідальність була застрахованою і розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю потерпілих, становить 100 000,00 грн. на одного потерпілого.

Також, відповідач вважає, що суд повинен був дослідити обставини щодо наявності спільної вини водіїв ОСОБА_7 та ОСОБА_4, адже ця обставина не була досліджена під час розгляду кримінальної справи у зв'язку з пред'явленням обвинувачення тільки ОСОБА_4 При цьому, наголошує на тому, що висновком судового експерта було встановлено складну (обопільну) форму вини, що значною мірою знижує ступінь суспільної небезпеки з його боку.

Також, відповідач просить суд врахувати й ту обставину, що він добровільно частково відшкодував шкоду потерпілим у кримінальному провадженні, продав власне авто, а кошти того ж дня поклав на депозитний рахунок на їх ім'я, під час розгляду кримінальної справи сприяв слідству та визнав себе винним.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, від імені та в інтересах яких діє представник - адвокат ОСОБА_6, на рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 04 січня 2018 року, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ОСОБА_9 та його представник ОСОБА_10, зазначають, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_2 та представника позивачів ОСОБА_6, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги позивачів та просили її задовольнити, заперечуючи проти доводів апеляційної скарги відповідача, яку вважають необгрнутованою та такою, що не підлягає задоволенню, відповідача ОСОБА_4, який приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, підтримав свою апеляційну скаргу та наполягав на її задоволені, заперечуючи проти доводів апеляційної скарги позивачів, представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_10 та ОСОБА_12, які, кожна окремо, заперечували проти задоволення апеляційних скарг та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг та відзиву на апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, від імені та в інтересах яких діє представник - адвокат ОСОБА_6, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 17 березня 2014 року о 17-52 год., на перехресті вулиць Скляренка і Куренівської в м. Києві, сталася дорожньо-транспортна пригода - зіткнення автомобіля "Porsche Panamera Turbo", р/н НОМЕР_1, під керуванням воді ОСОБА_4, та автомобіля "Subaru Impreza", р/н НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_7, після якого автомобіль "Porsche Panamera Turbo", р/н НОМЕР_1, під керуванням відповідача ОСОБА_4 у некерованому стані виїхав на зустрічну смугу, де здійснив наїзд ще на декілька стоячих автомобілів, чим порушив п.п 2.3б, 2.9а, г,е п.8.7.3, 8.10, 12.1, 12.4 ПДР України.

Згідно висновку судової автотехнічної експертизи № 4074/14-52 від 07.05.2014 року з технічної точки зору невідповідність дій водія автомобіля «Porshe Panamera Turbo», д.н.з. НОМЕР_1, ОСОБА_4 вимогам пп. «е», «ґ» п. 8.7.3 та п. 8.10 Правил дорожнього руху України, які полягали у виїзді на перехрестя на сигнал світлофора, що забороняє рух, знаходяться у причинному зв'язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Пасажир автомобіля «Subaru Impreza», д.н.з. НОМЕР_2, ОСОБА_8 доставлений до Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, де помер о 19 годині 01 хвилині 17 березня 2014 року.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 764/2 від 03.04.2014 року, смерть ОСОБА_8 настала від закритої тупої травми грудної клітини та живота у вигляді перелому кісток тазу, ребер, ушкодження внутрішніх органів грудної клітки та живота, що супроводжувались кровотечею та обумовили розвиток масивної крововтрати, шоку, які виникли внаслідок дорожньо-транспортної пригоди при знаходженні потерпілого в салоні автомобіля, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, при цьому травми грудної клітки і живота знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв'язку зі смертю.

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 19.11.2014 року, залишеному без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27.04.2015 року, ОСОБА_4 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 9 років 6 місяів з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки (т.1 а.с. 3-32).

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками загиблого ОСОБА_8, а позивач ОСОБА_3 - рідною сестрою.

Відповідач ОСОБА_5 є власником автомобіля «Porshe Panamera Turbo», д.н.з. НОМЕР_1.

Спір виник з приводу відшкодування позивачам, як близьким родичам загиблого ОСОБА_8, моральної шкоди, завданою смертю останнього.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, суд першої інстанції виходив з того, що винною особою у настанні дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої загинув ОСОБА_8 є відповідач ОСОБА_4, а тому саме на нього покладається обов'язок з відшкодування моральної шкоди, завданої батьками загиблого - позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд виходив з того, що позивач ОСОБА_3 не входить до складу осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено Цивільним Кодексом України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди; наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв'язку між ними.

Так, згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частиною 2 статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, саме відповідач ОСОБА_4, як такий, що на відповідній правові підставі володів джерелом підвищеної небезпеки - автомобілем "Porsche Panamera Turbo", р/н НОМЕР_1, та який вироком Оболонського районного суду м. Києва від 19.11.2014 року визнаний винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України, є особою, на яку вищезазначеними нормами ЦК України покладено обов'язок з відшкодування завданої шкоди.

Доводи апеляційної скарги позивачів про те, що власник автомобіля "Porsche Panamera Turbo", р/н НОМЕР_1, теж має відшкодовувати завдану шкоду є необґрунтованими, оскільки власник джерела підвищеної небезпеки, якщо він є відмінним від винної особи, зобов'язаний відшкодовувати шкоду спільно з особою, яка таку шкоду завдала, виключно у випадку, якщо джерело підвищеної небезпеки вибуло з його володіння неправомірно та з його власної недбалості (ч. 4 ст. 1187 ЦК України), чого в даному випадку судом встановлено не було.

Навпаки, вироком Оболонського районного суду м. Києва від 19.11.2014 року, залишеному без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27.04.2015 року, встановлено, що ОСОБА_4 керував автомобілем "Porsche Panamera Turbo", р/н НОМЕР_1, на законних підставах, маючи при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційний документ на транспортний засіб, що є преюдиціальним фактом при розгляді даної цивільної справи, а тому повторному доказуванню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги позивачів про те, що під час розгляду кримінальної справи судами всіх інстанції було порушено ч. 6 ст. 22, ч. 1 ст. 321 КПК України та невірно встановлено правомірність володіння та користування обвинуваченим транспортним засобом, колегією суддів до уваги не приймаються, як такі, що не ґрунтуються на Законі, адже, ні нормами КПК України, ні нормами ЦПК України, не передбачена можливість перевірки законності вироку суду у кримінальній справі під час розгляду цивільного позову про правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалений вирок.

Доводи апеляційної карги відповідача ОСОБА_4 про те, що моральна шкода має бути відшкодована за рахунок ТОВ "Страхова компанія "Наста", колегією суддів теж відхиляються з огляду на те, що за змістом Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (статті 9, 22-31, 35, 36), настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. При цьому, за правилами ст. 1194 ЦК України, у разі недостатності страхової виплатити для повного відшкодування завданої шкоди, особа, як застрахувала свою відповідальність, зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачами заявлено позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі, що значно перевищує розмір встановленої страхової виплати, а тому відповідач ОСОБА_4 є особою, яка має відшкодувати таку шкоду у повному обсязі на загальних підставах.

Згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (учинослювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується в апеляційній скарзі, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками загиблого ОСОБА_8, а позивач ОСОБА_3 - рідною сестрою.

Оскільки, ОСОБА_3 не входить до переліку осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди, завданою смертю фізичної особи, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні її позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги позивачів про те, що ОСОБА_3 підпадає під визначення потерпілої, а тому вона має право на відшкодування шкоди не в порядку ст. 1168 ЦК України, а в порядку ст. 1177 ЦК України та, за аналогією закону, у відповідності до ст. 55, 56, 61 КПК України, є безпідставними та ґрунтуються на довільному та помилковому, на власну користь, тлумаченню правових норм.

Так, стаття 1177 ЦК України регулює загальні підстави відшкодування шкоди, завданій фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, та визначає, що такій особі шкода відшкодовується відповідно до закону, тобто, у даному випадку шкода, завдана смертю фізичної особи, має відшкодовуватися саме на підставі ст. 1168 ЦК України.

Більш того, як встановлено судом першої інстанції та не заперечується в апеляційній скарзі позивачів, ОСОБА_3 навіть не була залучена до участі у розгляді кримінальної справи у якості потерпілої, а тому не має права порушувати перед судом питання про відшкодування їй шкоди, як особі, потерпілій від кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1 ) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності : фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно роз'яснень, даних в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача, та вина останнього в її заподіянні. Зокрема суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин, та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.

Колегія суддів погоджується із встановленим судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2, так як він визначений судом першої інстанції з урахуванням фактичних обставин справи та відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди " № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував характер вчиненого відповідачем кримінального правопорушення, глибину душевних страждань позивачів, інші обставини, які мають істотне значення, взяв до уваги душевний біль та страждання позивачів, які втратили близьку людину - сина, незворотність такої втрати, виходячи з міркувань розумності та справедливості, у зв'язку з чим приходить до висновку про необґрунтованість доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_4 щодо невірного визначення судом першої інстанції розміру моральної шкоди, який підлягає стягненню з нього на користь позивачів.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду й доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом не надано належну оцінку дій водія автомобіля «Subaru Impreza» ОСОБА_7, оскільки вироком Оболонського районного суду м. Києва від 19.11.2014 року, який залишений без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27.04.2015 року, встановлено, що саме водій ОСОБА_4 є винним у настанні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинув син позивачів у справі.

Аргументи апеляційних скарг, як позивачів, так і відповідача, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2018 року, у порядку ч. 4 ст. 359 ЦПК України, було зупинено дію рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 04 січня 2018 року до прийняття судом апеляційної інстанції судового рішення у справі, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне поновити дію цього рішення суду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, від імені та в інтересах яких діє представник - адвокат ОСОБА_6, та відповідача ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 04 січня 2018 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 04 січня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 вересня 2018 року.

Головуючий:

Судді: