Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 753/5150/16-ц

провадження № 61-35781св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач -ОСОБА_2,

треті особи: орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації

розглянув у порядку письмового провадження без виклику сторін касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 липня 2017 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2, треті особи: орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що за час перебування у шлюбі відповідач не приділяв жодної уваги вихованню та здоров'ю дитини, принижував позивачку, що завдало дитині психологічної травми. Після розірвання шлюбу у 2013 році та припинення спільного проживання відповідач не піклувався про сина, не цікавився його життям, поки не довідався, що позивачка має знову одружитися. Наслідками участі батька у вихованні сина є загальна тривога у дитини, фізіологічні симптоми, змішана тривожна та депресивна реакція, у зв'язку з чим психологом ще у 2013 році було рекомендовано обмежити спілкування з батьком, якщо останній буде продовжувати залякувати дитину та вести себе агресивно. Після одруження позивачки з іншим чоловіком, ситуація погіршилася, і рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 23 січня 2014 року визначено місце проживання сина з матір'ю. 30 вересня 2015 року органом опіки та піклування Шевченківської районної державної адміністрації міста Києва було прийнято рішення про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Позивач вважає, що участь батька у вихованні дитини має бути припинена, оскільки поведінка останнього по відношенню до дитини є жорстокою і завдає тяжких психологічних страждань, що може призвести до тяжких наслідків.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 27 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов?язків. Під час розгляду справи не встановлено обставин того, що ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов?язків та не бажає приймати участь у вихованні та утриманні сина, а також у розпорядженні суду немає беззаперечних та переконливих доказів жорстокого поводження ОСОБА_2 по відношенню до свого сина та його негативного впливу на емоційний стан, психічний розвиток та загальний стан здоров?я дитини, як і даних того, чи піддавався малолітній ОСОБА_3 психокорекції.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 25 липня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задоволено.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав задоволено.

Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позбавлення батьківських прав батька ОСОБА_2 буде відповідати інтересам дитини. При цьому судом апеляційної інстанції враховано вік, стан здоров?я малолітнього ОСОБА_3.

14 серпня 2017 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв?язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 липня 2017 року та залишити в силі рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 квітня 2017 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосування судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції оцінив докази та з?ясував обставини поверхнево, не ознайомився з належними доказами, які містяться у матеріалах справи.

При складанні висновку експертом не було ретельно досліджено психологічна поведінка батька по відношенню до свого сина, а також не була ретельно досліджена причина негативного відношення дитини до свого біологічного батька.

Апеляційним судом не встановлено, в чому саме полягає жорстоке поводження ОСОБА_2 відносно свого сина - ОСОБА_3, та яким чином позбавлення батьківських прав біологічного батька - ОСОБА_2, який постійно намагається матеріально забезпечувати сина та піклуватись про нього, буде відповідати інтересам дитини.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду міста Києва від

25 липня 2017 року.

Витребувано із Дарницького районного суду міста Києва справу № 753/5150/16-ц.

Виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 липня

2017 року зупинено до закінчення касаційного провадження у справі.

25 вересня 2017 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в яких просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 липня 2017 року залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 серпня 2018 року справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 липня 2017 року призначено до судового розгляду.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 серпня 2005 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син - ОСОБА_3.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 01 березня 2013 року шлюб між сторонами розірвано.

З 18 грудня 2013 року позивач перебуває в зареєстрованому шлюбі з громадянином ОСОБА_5 ОСОБА_6.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 23 січня 2014 року визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 з матір?ю - ОСОБА_7

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 24 лютого 2015 року визначено спосіб участі батька ОСОБА_2 у вихованні сина

ОСОБА_3 та зобов?язано ОСОБА_1 не чинити

ОСОБА_2 перешкоди у спілкуванні з сином.

Звертаючись з даним позовом до суду, ОСОБА_1 вказувала, що наслідками участі батька у вихованні сина є загальна тривога у дитини, фізіологічні симптоми, змішана тривожна та депресивна реакція, у зв'язку з чим психологом ще у 2013 році було рекомендовано обмежити спілкування з батьком, якщо останній буде продовжувати залякувати дитину та вести себе агресивно. Поведінка відповідача по відношенню до дитини є жорсткою, такою що завдає йому тяжких психологічних страждань.

В подальшому ситуація погіршилася та 30 вересня 2015 року органом опіки та піклування Шевченківської районної державної адміністрації міста Києва було прийнято рішення про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Поведінка відповідача по відношенню до дитини є жорстокою і завдає тяжких психологічних страждань, що може призвести до тяжких наслідків.

На підтвердження вказаних доводів, ОСОБА_1 надала висновки приватного акціонерного товариства «Медичний центр «Добробут» від

25 липня 2013 року, від 10 жовтня 2013 року, від 05 лютого 2015 року, від

05 березня 2015 року, 11 квітня 2015 року, висновки психологічного обстеження від 06 лютого 2015 року № 003 та від 07 квітня 2015 № 005 громадської організації «Центр допомоги сім?ї», виписку громадської організації «Центр допомоги сім?ї», висновок лікаря-невропатолога від

26 березня 2015 року медичного центра «Дитина» КМДЛ № 2, висновок від 21 березня 2015 року товариства з обмеженою відповідальністю «Медичний центр «Євроклініка», виписку від 18 травня 2015 року № 392 педіатричного відділення Національної дитячої спеціалізованої лікарні «Охматдит» із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_3 та висновок органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 07 жовтня 2015 року.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, ОСОБА_2 зазначав, що позивачем не доведено обставин, на які вона посилається у своєму позові. Психологічні обстеження дитини були проведені у приватних клініках, зокрема у медичному центрі «Добробут», де висновки складалися фактично зі слів самої позивачки. Відповідач, як батько дитини, любить свого сина, бажає піклуватися про нього та приймати участь у його вихованні та утриманні, в той час, як позивач має на меті вивезти дитину за кордон, що і є реальною причиною звернення до суду з даним позовом.

Пунктом 3 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він жорстоко поводяться з дитиною.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про попередження насильства в сім?ї» психологічним насильством в сім?ї є насильство, пов?язане з дією одного члена сім?ї на психіку іншого члена сім»ї шляхом словесних образ або погроз, переслідування, залякування, якими навмисно спричиняється емоційна невпевненість, нездатність захистити себе та може завдаватися або завдається шкода психічному здоров?ю.

Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо.

Аналогічні роз?яснення викладені в пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав».

Згідно з висновком Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 30 травня 2016 року № 109/02/40 орган опіки та піклування вважав за недоцільне позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно його малолітнього сина ОСОБА_3. Висновок обґрунтований тим, що на момент його складення відсутні підстави та документальні докази для позбавлення батьківських прав. Також вказано, що батько дитину любить та бажає приймати участь у її вихованні. Батькам рекомендовано спільно з дитиною пройти психологічне обстеження у Міському центрі дитини Служби у справах дітей Київської міської державної адміністрації.

Згідно висновку судової психологічної експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 09 грудня 2016 року

№ 13229/16-61 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває в наступному психо-емоціному стані: прослідковується занепокоєння, тривожність, страх, агресивність (невротична та фізична), орієнтація на оточення, ігнорування певних стереотипів поведінки, імпульсивність реагування. Намагається контролювати себе. Потребує додаткової підтримки, схильний до непродуманих вчинків. Відбувається блокування уяви внаслідок тривожності; ознак психологічного впливу матері малолітнього ОСОБА_3 з метою психологічного налаштування його проти батька не виявлено; по відношенню до малолітнього ОСОБА_3 наявні виражені прояви жорстокого поводження з боку його батька - ОСОБА_2, яке має суто психологічні аспекти; психологічні особливості відповідача та його виховні навички негативно вплинули на емоційний стан, психічний розвиток та загальний стан здоров?я дитини; за умов продовження спілкування дитини з батьком поведінка відповідача може негативно вплинути на психічне здоров?я та подальший розвиток дитини; існує причинно-наслідковий зв?язок між поведінкою відповідача і станом здоров?я дитини після проведення зустрічей відповідача з дитиною; поняття «жорстоке поводження з дитиною» не обмежується тільки фізичним насильством, воно поширюється і на психологічне.

Відхиляючи в якості доказу висновок судової психологічної експертизи, суд першої інстанції в рішенні вказав про те, що згаданий висновок не в повній мірі відповідає методологічній обґрунтованості та об?єктивності дослідження, не розкриває зміст негативного впливу безпосередньо батька на емоційний та психічний стан дитини та не конкретизує причинно-наслідковий зв?язок між поведінкою (впливом на дитину) відповідача і станом здоров?я дитини із зазначенням конкретних життєвих обставин та період часу. Даний висновок, який базується, зокрема, на матеріалах справи, за відсутності конкретизації обставин та повноти дослідження, ґрунтується переважно на припущеннях і є тенденційним щодо позиції позивачки. Разом з тим, суд першої інстанції не вказав в чому саме полягає не відповідність висновку експерта методологічній обґрунтованості та об?єктивності дослідження, не вказав у якій саме частині якого саме методу, використаного при проведення експертизи, було допущено порушення чи спостерігається невідповідність.

Обставини взаємовідносин батька з сином, психологічний стан дитини експертом був встановлений за результатом детального опитування та психологічного дослідження позивача, відповідача, дитини та її оточення з застосуванням атестованих та рекомендованих до впровадження в експертну практику методик, дослідження історії виникнення, розвитку та перебігу стану психічного та фізіологічного здоров?я дитини, що спростовує твердження суду першої інстанції, що висновок експерта базується на припущеннях. Також при проведенні судової психологічної експертизи, експертом було взято до уваги та надано належну оцінку при проведенні дослідження документам психологічного та медичного характеру, наданим відповідачем, а тому відсутні підстави вважати, що висновок експерта є тенденційним щодо позиції позивача та наданих нею консультативних висновків психологів та лікарів.

Належними та допустимими доказами висновок судової психологічної експертизи стороною відповідача не спростований, а надані представником відповідача рецензії на висновок судової експертизи не спростовує висновки експертизи та не є рівнозначним доказом.

Натомість, наявні в матеріалах справи медичні документи, складені практикуючими лікарями та психологами підтверджують ті обставини, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року по справі № 39948/06 «Савіни проти України», зазначається, що оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз?єднання сім?ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі

(яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки).

Висновками від 25 липня 2013 року, 10 жовтня 2013 року, 05 лютого

2015 року складеними психологом ОСОБА_8 ПрАТ «Медичний центр добробут» було зафіксовано загальна тривога ОСОБА_3, фізіологічні симптоми, змішана та депресивна реакція, обумовлена розладом, що пов?язані з особою батька і його поведінкою, а також рекомендовано обмежити ОСОБА_3 у спілкуванні з біологічним батьком, так як зустрічі з батьком дестабілізують стан дитини, підвищують його тривожність (а. с. 16-18, т. 1).

Висновком лікаря-невролога ОСОБА_9 ТОВ «Медичний центр «Євроклініка» від 21 березня 2015 року, а також лікарем - неврологом Медичний центр «Дитина» КМДКЛ № 2 від 26 березня 2015 року встановлено у ОСОБА_3 діагноз невротичні риси, антено-невротичний синдром з тривожно-фобічним розладом, нічним енурезом та рекомендовано сімейну психотерапію та курс лікування

(а. с. 32, 33, т. 1).

Згідно виписки від 18 травня 2015 року № 392 педіатричного відділення Національної дитячої спеціалізованого лікарні «Охматдит» із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_3, у останнього зафіксовано неврозоподібний стан у формі жахів, нічного енуреза, а також рекомендовано усунення джерела хвороби та розладів стану здоров?я дитини, лікування (а. с. 38-39, т. 1).

Згідно з висновком ОСОБА_10 та психолога ОСОБА_11 ГО «Центр допомоги сім»ї» від 07 квітня 2015 року, ОСОБА_3 надто травмований після останньої зустрічі з батьком, про батька хлопчик не бажає говорити взагалі. Крім того, у ОСОБА_3 виявлена гостра потреба у спокої, захисті та безпеці з боку родини, в якій проживає. Якщо зазначені потреби ОСОБА_3 не будуть задоволені найближчим часом, це може призвести до збільшення травматизації дитини, до дестабілізації його психоемоційного стану, що несе загрозу здоров?ю ОСОБА_3, і в подальшому провокує виникнення внутрішньо-особистісного конфлікту та психосоматичних захворювань через незрілість нервової системи. Висновком рекомендовано розглянути питання щодо доречності спілкування ОСОБА_3 з біологічним батьком (а. с. 35-37, т. 1).

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада

1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100).

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Потрібно з'ясувати, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я.

З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (справа ЄСПЛ «Савіни проти України», заява № 39948/06 від 18 грудня 2008 року, параграф 50).

Зазначені вище висновки лікарів та психологів у сукупності з висновком судової психологічної експертизи дають підстави для висновку, що факт психологічного насильства з боку відповідача відносно дитини є доведеним належними та допустимими доказами. А тому суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доцільність позбавлення

ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітнього ОСОБА_3, оскільки таке буде відповідати інтересам дитини. При цьому судом враховано вік, стан здоров?я малолітнього ОСОБА_3.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів Верховного Суду зауважує, що після усунення обставин, які були підставою для позбавлення батьківських прав, ОСОБА_2 не позбавлений можливості звернутися у встановленому законом порядку з вимогами про поновлення батьківських прав.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 липня 2017 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування чи зміни відсутні.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 серпня 2017 року зупинено виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 липня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 липня 2017 року.

Керуючись статтями 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 липня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання Апеляційного суду міста Києва від 25 липня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило