Справа № 127/4982/18
Провадження № 22-ц/772/1763/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2018 рокуСправа № 127/4982/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів: Берегового О.Ю., Медвецького С.К.,

за участю секретаря судового засідання: Сніжко О.А.,

за участю сторін: позивача ОСОБА_3, третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/4982/18 запозовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні квартирою,

за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 червня 2018 року, яке ухвалене суддею Федчишеним С.А. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області о 12 год. 15 хв., повний текст складено 26 червня 2018 року,

в с т а н о в и в :

В березні 2018 року ОСОБА_3 звернувся у суд з вказаним позовом, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що згідно реєстру речових прав на нерухоме майно позивач є власником 1/6 частки квартири №4 в будинку №64 по 1-му провул. Київський в м. Вінниця. Іншими співвласниками є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з відповідними частками 1/6 та 2/3. Доступу до належного позивачу майна немає, оскільки відповідач чинить перешкоди. При цьому заселила без його згоди квартирантів. Просив зобовязати ОСОБА_5 забезпечити йому доступ до належного майна. Заборонити ОСОБА_5 здавати в оренду квартиру № 4 в будинку №64 по 1-му провул. Київський в м. Вінниці. Визнати недійсним діючий договір оренди. Встановити розмір плати за оренду квартири та зобовязати ОСОБА_5 відшкодувати позивачу належну частку за здачу квартири в оренду.

В подальшому позивачем 23 березня 2018 року надано уточнену позовну заяву, в якій просив зобовязати ОСОБА_5 не чинити йому перешкоди у користуванні 1/6 частиною квартири АДРЕСА_1, забезпечити доступ до вказаної частки квартири та віддати комплект ключів. Визнати недійсним договір оренди квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 червня 2018 року позов задоволено частково.

Зобовязано ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у користуванні 1/6 частиною квартири АДРЕСА_1, шляхом надання комплектів ключів від даної квартири. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 червня 2018 року є необґрунтованим, невмотивованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до абз. 3 п. 3 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно п.8 ч.1 розділу XIII «Перехідних положень» ЦПК України передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Вінницької області.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору оренди спірної квартири не перевіряється, оскільки в цій частині рішення суду не оскаржується.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем чиняться позивачу перешкоди в користуванні 1/6 частиною спірної квартири. Відмовляючи в частині визнання договору оренди спірної квартири суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів в підтвердження наявності спірного договору.

Колегія суддів, погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно реєстру речових прав на нерухоме майно позивач ОСОБА_3 є власником 1/6 частки квартири №4 в будинку №64 по 1- му провул. Київський в м. Вінниця. Іншими співвласниками є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з відповідними частками 1/6 та 2/3 (а.с.35-36).

Згідно акту від 02 червня 2017 року встановлено, що зі слів мешканця квартири №3 в спірній квартирі проживають невідомі йому особи в кількості трьох чоловік (жінка, чоловік, дитина), зі слів мешканців квартири №1,5 там проживають дві особи (чоловік і жінка) (а.с.4).

Згідно листа-відповіді Вінницького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області від 31 жовтня 2016 року №Б-2786, вбачається, що ОСОБА_3 повідомлено про те, що спірні питання які виникли між ним та ОСОБА_5 відносяться до цивільно-правових, тому для вирішення усіх спірних питань йому необхідно звернутися до суду (а.с.26).

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№ 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Стаття 321 ЦК України встановлює непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленими законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3Ф, є співвласником спірної квартири (1/6 частки), а отже йому належить право користування цим житлом.

Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 направляв листи ОСОБА_5 відносно того, що вона порушує його права шляхом позбавлення права користування належною часткою спірного нерухомого майна (а.с.27-33).

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов'язані з позбавленням його володінням майном.

Колегією суддів встановлено, що позивач позбавлений можливості користуватися спірною квартирою, маючи право власності на 1/6 частку, тому обґрунтований висновок суду першої інстанції щодо зобовязаня ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_3 перешкоди у користуванні 1/ 6 частиною квартири АДРЕСА_1, шляхом надання комплектів ключів від даної квартири, оскільки такі перешкоди порушуються права співвласника майна.

Твердження апелянта, щодо відсутності з її сторони перешкод позивачу в користуванні житлом не спростовує встановленого судом факту відсутності у позивача вільного доступу до житла, співвласником якого він є.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 28 вересня 2016 року, 10 травня 2017 року звертався до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області з приводу розподілу та усунення перешкод в користуванні квартирою, які створює ОСОБА_5, шляхом встановлення на вхідних дверях додаткового замка (а.с.6-8).

Тому, доводи апеляційної скарги, про те, що рішення суду першої інстанції не містить належних та допустимих доказів, які б були підставою для задоволення позову, спростовуються вище перерахованими доказами.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який повно і всебічно з'ясував всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам наявних в матеріалах справи, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення суду відповідає вимогам матеріального і процесуального права, інші доводи апеляційної скарги необґрунтовані, а тому відсутні підстави для його скасування.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 вересня 2018 року.

Головуючий: підпис ОСОБА_2

Судді: підписи ОСОБА_6

ОСОБА_7

Згідно з оригіналом: ОСОБА_2