Справа № 380/643/18 Головуючий у І інстанції Лісовенко П. І.
Провадження № 22-ц/780/3420/18 Доповідач у 2 інстанції Кулішенко Ю. М.
Категорія 26 26.09.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 вересня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Кулішенка Ю.М., суддів: Сушко Л.П., Кашперської Т.Ц. розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у приміщенні Апеляційного суду Київської області апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 11 червня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2018 року позивач Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивувало тим, що 12 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір за умовами якого відповідачем отримано кредит у розмірі 4000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач зобов'язання за вказаним Договором не виконав, тому станом на 31 березня 2018 року заборгованість відповідача складає 18005,70 (вісімнадцять тисяч п'ять гривень сімдесят копійок).

Позивач просив стягнути із відповідача зазначену суму заборгованості 18005,70 грн. та судовий збір у розмірі 1762 грн.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 11 червня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу та просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на неповне з"ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов до невірних висновків про пропуск строку позовної давності, зокрема не врахував, що останній платіж за кредитним договором відбувся 20 вересня 2015 року.

Відповідач у справі ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу. В обґрунтування відзиву зазначає, що позивач звернувся до суду з позовом пропустивши при цьому строк звернення до суду. Жодних дій, які свідчили б про визнання боргового зобов"язання в розумінні вимог ст. 264 ЦК України відповідач не вчиняв. Зазначає, що 20 вересня 2015 року відбулось списання коштів з іншого рахунку , без його дозволу.

Відповідно до ч. 1ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду.

З вказаним висновком не погоджується колегія суддів виходячи з наступного:

Судом встановлено, що 12 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір шляхом підписання заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг. Підписом у названій анкеті-заяві ОСОБА_2 засвідчив свою згоду на те, що ця заява разом з «Умовами і Правилами надання банківських послуг», а також з «Тарифами банку» складає договір між ним і банком та що він зобов'язується виконувати ці «Умови і Правила надання банківських послуг» (а.с. 9).

З розрахунку, наданого ПАТ КБ «Приватбанк», заборгованість ОСОБА_2 перед банком станом на 31 березня 2018 року складає 18005,71 грн., з яких 2996,63 грн. - заборгованість за кредитом; 10780,81 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 2894,66 грн. комісія. (а.с.8).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 подав заяву про застосування строку позовної давності до пред'явлених банком вимог ( а.с. 33).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Згідно статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 останній платіж за кредитним договором здійснив 20 вересня 2015 року у сумі 195,34 грн. з позовом до суду банк звернувся у 16 травня 2018 року в межах строку позовної давності звернення до суду.

Посилання відповідача на ту обставину, що 20 вересня 2015 року відбулось автоматичне списання банком частини суми кредиту в розмірі 195,34 грн. безпідставні.

В порушення вимог ст. 81 ЦПК України на підтвердження своїх заперечень, відповідачем не надано доказів того, що 20 вересня 2015 року списання коштів відбулось автоматично з його інших рахунків .

Вказазних обставин суд першої інстанції не врахував та дійшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

Згідно із ст. 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимогам ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, у якій указано, що вона разом з пам'яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становлять договір про надання банківських послуг.

Відповідач фактично отримав кредит у зазначеній сумі, що підтверджується розрахунком позивача, який не викликає сумнівів у суду в частині вимог відносно отримання кредиту.

Разом з тим, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, позивач не надав належних та допустимих доказів наявності між сторонами договірних відносин щодо нарахування відсотків, комісії за користування кредитом, пені та штрафу.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ КБ «Приватбанк» зазначає, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, підписавши заяву-анкету.

Однак, такі доводи позивача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт ознайомлення позичальника з усіма істотними умовами договору. Відсутність підпису відповідача на умовах та правилах надання споживчого кредиту фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем. Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача. Позивач не надав доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 22 березня 2017 року (справа № 6-2320цс16).

Вказазних обставин суд першої інстанції не врахував та дійшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги Банку в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитом, процентами за користування кредитом підлягають задоволенню, а їх розмір відповідно до ст. 1048 ЦК України визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Розрахунок відсоткових коштів за несвоєчасне виконання зобов'язання ОСОБА_2 на рівні облікової ставки Національного банку України, колегією суддів здійснюється за формулою:

[ Сума боргу]х [ Ставка (%)] /100% / 365 днів х[ Кількість днів ] =[ Сума].

В сумі заборгованість за несвоєчасне виконання зобов'язань складає 2819,07 грн.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд стягує із відповідача на користь банку судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального права і відповідно до ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, про часткове задоволення позовних вимог Банку та стягнення з ОСОБА_4 на його користь заборгованості по кредиту в сумі 2289,26 грн. та заборгованості по відсотках в розмірі 1118,78 грн., судовий збір в розмірі 440 грн. в задоволенні інших позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 11 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНП НОМЕР_1) на користь акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» () заборгованність за кредитним договором б/н від 12 вересня 2007 року заборгованність за тілом кредиту в розмірі 2996,63 грн. (дві тисячі дев'ятсот дев'яносто шість гривень шістдесят три копійки) та заборгованісті по відсотках в розмірі 2819,07 грн (дві тисячі вісімсот дев'ятнадцять гривень сім копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНП НОМЕР_1) на користь акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» () судовий збір в розмірі 1409,60 грн.( одна тисяча чотириста девять гривень шістдесят копійок).

В задоволені іншої частини позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:

Судді: