Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 335/6797/14-ц

провадження № 61-4178св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державна реєстраційна служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2015 року у складі судді Гашук К. В. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 30 вересня 2015 року у складі колегії суддів: Пільщик Л. В., Краснокутської О. М., Сапун О. А.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки.

Позовну заяву мотивовано тим, що 24 березня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (далі - кредитний договір), за умовами якого ОСОБА_1 надано кредит у розмірі 155 000 доларів США зі сплатою 12,40 % річних та кінцевим терміном повернення 23 березня 2038 року.

З метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору 24 березня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, до переліку яких входить договір про надання споживчого кредиту від 24 березня 2008 року № 0 та договір іпотеки.

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 153 606, 66 доларів США, що еквівалентно 1 357 575 грн 66 коп., та заборгованості за процентами - 87 627,06 доларів США, що еквівалентно 774 447 грн 95 коп.

У рахунок погашення вказаної заборгованості за кредитним договором від 24 березня 2008 року банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на квартиру АДРЕСА_2.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2015 року у позові ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ПАТ «Дельта Банк» не надано належних та допустимих доказів переходу до нього права вимоги за іпотечним договором, укладеним 24 березня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 Наявний у матеріалах справи договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року не містить повного його тексту, у зв'язку із чим суд позбавлений можливості встановити порядок передачі права вимоги, перелік документів, якими посвідчується факт передачі правочинів, а також самих правочинів, за якими відбулось відступлення права вимоги. Крім того, позивач не надав нотаріально посвідченого договору відступлення ПАТ «УкрСиббанк» на користь ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за іпотечним договором, укладеним 24 березня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 Разом з тим при вирішенні питання про звернення стягнення на предмет іпотеки суду необхідно визначити розмір заборгованості по кожному платежу у межах строків позовної давності, про яку заявляв відповідач. На вимогу суду банк не надав детального розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором, укладеним між нею та ПАТ «УкрСиббанк» 24 березня 2008 року.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 30 вересня 2015 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2015 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, відмовляючи ПАТ «Дельта Банк» у позові, обґрунтовано виходив із того, що позивач не довів належними та допустимими доказами відступлення ПАТ «УкрСиббанк» на користь ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, укладеними 24 березня 2008 року. Крім того, представнику позивача у судовому засіданні 30 квітня 2015 року роз'яснено необхідність подання до суду копії договору відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, укладеними 24 березня 2008 року, та надання розрахунку суми заборгованості відповідача. Однак представник позивача таке роз'яснення проігнорував та не надав відповідних документів на підтвердження наявності у позивача права вимоги за кредитним та іпотечним договорами і розрахунку кредитної заборгованості.

Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» у касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено всіх фактичних обставин справи, неправильно визначено характер спірних правовідносин та неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення у справі. Так, довідка, яку витребовував суд для визначення розміру кредитної заборгованості, наявна в матеріалах справи. Позивач як новий кредитор та іпотекодержатель має право вимагати виконання боржником кредитних зобов'язань шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання права власності на нього.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 24 березня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого ОСОБА_1 наданий кредит у розмірі 155 000 доларів США зі сплатою 12,40 % річних та кінцевим терміном повернення 23 березня 2038 року.

З метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору 24 березня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, до переліку яких входять договір про надання споживчого кредиту від 24 березня 2008 року № 0 та договір іпотеки.

Згідно із розрахунком заборгованості за кредитним договором (а. с. 225) станом на 21 лютого 2014 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором за основним зобов'язанням становить 153 606,66 доларів США, що еквівалентно 1 357 575 грн 66 коп. та заборгованість за процентами - 87 627,06 доларів США, що еквівалентно 774 447 грн 95 коп.

Крім того, розмір кредитної заборгованості ОСОБА_1 перед кредитором підтверджується наявною у матеріалах справи довідкою ПАТ «Дельта Банк», що містить ідентичні із вказаним вище розрахунком відомості про розмір заборгованості за кредитним договором, укладеним 24 березня 2018 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 (а. с. 36).

Згідно із частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно із статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, не визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, не дослідив належним чином наявні в матеріалах справи докази та дійшов передчасного висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог, у зв'язку із чим протиправно відмовив у позові.

Частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами другою та третьою статті 412 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення; неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягає застосуванню.

Під час вирішення справи суди першої та апеляційної інстанцій допустили неправильне тлумачення норм матеріального права, що призвело до помилкового висновку про наявність підстав для відмови у позові.

За таких обставин касаційний суд дійшов висновку, що рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню.

Разом з тим колегія суддів, врахувавши наявні в матеріалах справи докази, дійшла висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про відмову у позові, зважаючи на наступне.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі, та суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 61-38цс18.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на вказані положення закону уваги не звернули, спір по суті заявлених вимог не вирішили, у зв'язку із чим, беручи до уваги що задоволення вимог іпотекодержателя за допомогою звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на нього є позасудовим способом врегулювання спору та не відноситься до компетенції судів, касаційний суд дійшов висновку про наявність підстав для ухвалення нового рішення у справі про відмову у позові ПАТ «Дельта Банк» у зв'язку із обранням неналежного способу захисту порушених прав та законних інтересів позивача.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 30 вересня 2015 року скасувати.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк