Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 554/365/16-ц

провадження № 61-12021св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Шевченківський (Октябрський) відділ державної виконавчої служби м. Полтави Головного територіального управління юстиції Полтавської області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Шевченківського (Октябрського) відділу державної виконавчої служби м. Полтави Головного територіального управління юстиції Полтавської області на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 березня 2016 року у складі судді Блажко І. О. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 29 червня 2016 року у складі суддів: Винниченка Ю. М., Карпушина Г. Л., Корнієнка В. І.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Октябрського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції (далі - Відділ ДВС) про зняття арешту з майна, в якому просила скасувати арешт автомобіля Subaru Legacy, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, який належав ОСОБА_2, від 07 квітня 2014 року №14287921, накладений Відділом ДВС, та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження рухомого майна запис про арешт автомобіля.

В обґрунтування позову зазначала, що 03 серпня 2015 року за протоколом № 105854 проведення електронних торгів вона придбала вказаний автомобіль, проте позбавлена можливості зареєструвати транспортний засіб на своє ім'я, оскільки на нього накладено арешт як на майно попереднього власника (боржника) ОСОБА_2

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24 березня 2016 року позов задоволено частково. Знято арешт з рухомого майна - автомобіля Subaru Legacy, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, який належав ОСОБА_2, накладений на підставі постанови державного виконавця Октябрського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції ОСОБА_3 ВП №42734828 від 07 квітня 2014 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження рухомого майна 07 квітня 2014 році за №14287021. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з Октябрського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 551 грн 20 коп.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору мотивоване тим, що судові витрати у справі сплачені позивачем при поданні позовної заяви до суду складають 551 грн 20 коп. Відповідно частини першої статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За таких обставин необхідно стягнути з Відділу ДВС судові витрати, сплачені позивачем при подачі позову.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 29 червня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду в частині оскарження рішення суду першої інстанції щодо стягнення судового збору мотивована тим, що відповідно до статті 5 Закону України «Про судовій збір» (в редакції, чинній на момент звернення із позовом) Відділ ДВС не віднесений до категорії осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору. З урахуванням наведених норм закону, місцевим судом правомірно стягнуто з Відділу ДВС судові витрати. Доводи апеляційної скарги щодо можливості відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх оплати, є необґрунтованими, оскільки у статті 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, у тому числі й органів державної влади. У зв'язку із цим обставини, пов'язані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, призначених для сплати судового збору, не можуть вважатися достатньою підставою для звільнення від такої сплати. Твердження в апеляційній скарзі про те, що, оскільки Відділ ДВС є державним органом, що не є тотожним поняттю «юридична особа», та оскільки останній взагалі не має статусу організації, то до нього не може застосовуватись норми щодо сплати судового збору, є безпідставним, оскільки Октябрський ВДВС визначений відповідачем, представник якого приймав участь у справі, маючи повноваження на участь у судових засіданнях та представляти інтереси останнього у судах різних юрисдикцій та інстанцій.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Відділ ДВС просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду в частині стягнення судового збору, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження судових рішень обґрунтовано тим, що Відділ ДВС не є розпорядником коштів, тому не має можливості сплатити судовий збір; є структурним підрозділом Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, тому його фінансування вирішується виключно Головним територіальним управлінням юстиції. Відділ ДВС не є юридичною особою, до якої застосовувалися б норми щодо сплати судового збору.

В іншій частині (по суті спору) Верховний Суд судові рішення не переглядає у зв'язку з тим, що предметом касаційного оскарження є рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду в частині стягнення судового збору.

03 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно частини першої статті 88 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення із позовом) стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві- пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно статті 2 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на момент звернення із позовом) платники судового збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи-підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Відповідно до положень статті 3 Закону України «Про державну виконавчу службу» (діяв на момент звернення із позовом та ухвалення судових рішень у справі) органами державної виконавчої служби є: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до складу якого входить відділ примусового виконання рішень; управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких входять відділи примусового виконання рішень; районні, районні у містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції.

Районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції є юридичними особами, мають відповідні рахунки в органах Державного казначейства України для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам у національній валюті, а також відповідні рахунки для обліку аналогічних операцій в іноземній валюті в банках, гербову печатку.

На підставі наведеної норми закону спростовуються доводи касаційної скарги про те, що Відділ ДВС не є юридичною особою та не є суб'єктом сплати судового збору. Крім того, колегія суддів погоджується із висновками судів про те, що Відділ ДВС є відповідачем у справі, має процесуальну дієздатність, а тому відповідно до статті 2 Закону України «Про судовий збір» є платником судового збору.

До пільгової категорії осіб, що звільняються від сплати судового збору, Відділ ДВС не належить (статті 5 Закону України «Про судовий збір»).

Відповідно до положень частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Крім того, з огляду на зміст статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейський суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у пункті 48 рішення від 30 листопада 2004 року у справі «Бакалов проти України» та в пункті 40 рішення від 18 жовтня 2005 року у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» зазначив, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Враховуючи викладене, Відділ ДВС як відповідач у справі за позовом власника про зняття з нього арешту зобов'язується відшкодувати сплачений позивачем при поданні позовної заяви збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги про зняття арешту з майна та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження рухомого майна запису про арешт автомобіля нерозривно взаємопов'язані між собою, поєднані одним матеріально-правовим змістом, що випливає із права ОСОБА_1 на автомобіль, за захистом якого вона звернулася до суду, тобто є однією вимогою, яку судом задоволено, а тому сплачений позивачем при поданні позовної заяви судовий збір підлягає стягненню з відповідача у повному розмір, що правильно визначено судами.

Про необхідність дослідження суті заявлених позовних вимог, які обкладаються судовим збором, а не лише врахування їх кількості, зазначено у правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України № 21-3944а16 від 14 березня 2017 року.

З урахуванням викладеного, підстави скасування оскаржуваних судових рішень в частині стягнення судового збору відсутні.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Шевченківського (Октябрського) відділу державної виконавчої служби м. Полтави Головного територіального управління юстиції Полтавської області залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 березня 2016 року в частині стягнення судового збору та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 29 червня 2016 року в цій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик