Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 219/5355/2014-ц

провадження № 61-2956 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;

представник позивача - Палій Юлія Володимирівна;

відповідач - ОСОБА_5;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - на рішення апеляційного суду Донецької області від 25 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Хейло Я. В., Мірути О. А., Тимченко О. А.,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення суми кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 13 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_5 було укладено кредитно-заставний договір, за яким позичальник отримав у кредит у сумі 9 829 доларів 04 центи США зі сплатою 15,00 % річних, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,60% від суми виданого кредиту терміном до 12 серпня 2013 року. Предметом застави за цим договором є належний відповідачу автомобіль ВАЗ 210994-20, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1.

Позичальник належним чином зобов'язання за кредитним договором не виконував, на вимоги банку не реагував, унаслідок чого станом на 3 вересня 2014 року утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 15 189 доларів 08 центів США, з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 2 439 доларів 65 центів США; заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 1 291 долар 74 центи США; заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 2 520 доларів 34 центи США; пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у розмірі 8 195 доларів 06 центів США; штраф (фіксована частина) у розмірі 19 доларів 95 центів США; штраф (процентна складова) у розмірі 722 долари 34 центи США.

З урахуванням наведеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_5 на його користь вказану суму кредитної заборгованості, а також понесені банком судові витрати.

Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 грудня 2014 року у складі судді Медінцевої Н. М. позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитно-заставним договором від 13 серпня 2008 року у розмірі 15 189 доларів 08 центів США. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що відповідач свої зобов'язання за кредитно-заставним договором належним чином не виконав, сума заборгованості розрахована банком відповідно до вимог закону та умов кредитно-заставного договору. При цьому суд ухвалив заочне рішення, вказавши, що відповідач належним чином повідомлений про дату судового засідання, причини неявки суду не повідомив.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 25 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитно-заставним договором від 13 серпня 2008 року у розмірі 11 715 доларів 18 центів США, що еквівалентно 310 452 грн 27 коп., з яких: тіло кредиту у розмірі 2 439 доларів 65 центів США, відсотки у розмірі 1 080 доларів 47 центів США, пеня у розмірі 8 195 доларів 06 центів США. У задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення комісії за користування кредитом у сумі 2 520 доларів 34 центів США та штрафу у сумі 742 доларів 29 центів США відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що нарахування відповідачу пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитним договором з 14 квітня 2014 року заборонено у силу положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», оскільки він зареєстрований та постійно проживає у м.Бахмуті Донецької області, де проводилася антитерористична операція. Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за надання фінансового інструменту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу. При цьому банк нарахував, а відповідач сплатив цю комісію одноразово при отриманні кредиту. Щодо решти кредитної заборгованості, суд погодився з розрахунком банку.

Разом з тим апеляційний суд не навів доводів щодо аргументів апеляційної скарги про те, що районний суд не повідомив ОСОБА_5 про дату судового засідання і щодо застосування позовної давності.

У листопаді 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 - подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк звернувся до суду з позовом з пропуском строку позовної давності, оскільки 16 січня 2009 року він передав банку предмет застави (автомобіль) для його подальшої реалізації та погашення кредитної заборгованості, а банк звернувся до суду з позовом у жовтні 2014 року. Судом першої інстанції було ухвалено заочне рішення, а у задоволенні його заяви про скасування заочного рішення було відмовлено, хоча він не був повідомлений належним чином про дату та час судового засідання, тому заяву про застосування строку позовної давності ним було подано до суду апеляційної інстанції, який її взагалі не розглянув.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 13 серпня 2008 року між закритим акціонерним товариством «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_5 було укладено кредитно-заставний договір, за яким позичальник отримав у кредит 9 829 доларів 04 центи США зі сплатою 15,00 % річних, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,60% від суми виданого кредиту терміном до 12 серпня 2013 року. Предметом застави за цим договором є належний ОСОБА_5 автомобіль ВАЗ 210994-20, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1.

Також судом установлено, що з метою врегулювання питання щодо погашення наявної заборгованості ОСОБА_5 добровільно передав банку придбаний за кредитні кошти автомобіль марки ВАЗ 08 року випуску, транзитний номерний знак НОМЕР_2, за актом приймання-передачі від 16 січня 2009 року для його реалізації за ринковою ціною та направлення виручених коштів на погашення заборгованості у разі невиконання ним зобов'язань перед банком до 16 квітня 2009 року.

Вказаний автомобіль було реалізовано ПАТ КБ «Приватбанк» 30 вересня 2009 року за 52 500 грн, що за курсом Національного банку України складало 7 271 доларів 47 центів США, а кошти були направлені на погашення заборгованості за кредитно-заставним договором та розподілені наступним чином: тіло кредиту та прострочене тіло кредиту у розмірі 6 570 доларів 84 центи США, комісія у розмірі 219 доларів 16 центів США, відсотки у розмірі 412 доларів 36 центів США та пеня у розмірі 69 доларів 10 центів США.

ПАТ КБ «Приватбанк» у позові посилалося на те, що ОСОБА_5 належним чином зобов'язання за кредитним договором не виконував, на вимоги банку не реагував, унаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором, яка, за розрахунком банку, станом на 3 вересня 2014 року складала 15 189 доларів 08 центів США.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 611 ЦК України).

Застосовуючи вказані норми права, апеляційний суд не звернув уваги на таке.

Згідно зі статтею 158 ЦПК України 2004 року розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Перевіряючи явку в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, суд установлює, чи повідомлені ті, хто не з'явився, про час і місце судового засідання з дотриманням вимог закону, чи вручені особам, які беруть участь у справі, судові повістки в строк, визначений частиною четвертою статті 74 ЦПК України 2004 року.

За змістом статті 74 ЦПК України 2004 року судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки - повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов'язковою.

Відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті.

Заочний розгляд справи у суді відповідно до статті 224 ЦПК України 2004 року проводиться за відсутності належним чином повідомленого про час і місце розгляду справи відповідача.

Судом установлено, що відомості щодо належного повідомлення ОСОБА_5 про розгляд справи 18 грудня 2014 року у матеріалах справи відсутні. На а.с. 29 міститься судова повістка, яка згідно з довідкою повернулась до суду із зазначенням причини - «за зазначеною адресою не проживає», а на а.с. 33 містяться копія оголошення про виклик відповідача у газеті «Урядовий кур'єр». При цьому, адреса, зазначена у позовній заяві і, відповідно, у судовій повістці та оголошенні у пресі, відмінна від адреси відповідача, зазначеної у кредитно-заставному договорі.

Подаючи апеляційну скаргу, ОСОБА_5 зазначав, що в кредитному договорі зазначена інша адреса, а за адресою, зазначеною у позовній заяві він не проживає, повідомлення про дату і час судового засідання не отримував, про судове рішення дізнався тільки у червні 2017 року при оформленні договору купівлі-продажу належної йому квартири, а тому був позбавлений можливості подати заяву про застосування строку позовної давності. Також заявляв про те, що у січні 2009 року він передав автомобіль банку для погашення кредитної заборгованості, а з позовом до суду банк звернувся у жовтні 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності, і до цього часу не повідомляв відповідача про недостатність коштів, отриманих від продажу автомобіля (а.с. 55-58).

У частині дев'ятій статті 74 ЦПК України 2004 року передбачено, що відповідач, місце проживання (перебування чи роботи) або місцезнаходження якого позивачеві невідоме, навіть після його звернення до адресного бюро і органів внутрішніх справ, викликається в суд через оголошення у пресі.

Системний аналіз вказаної норми процесуального права свідчить про те, що оголошення в пресі не можна давати, коли, наприклад, відповідач злісно не з'являється до суду, чи умисно не отримує судову повістку або коли він, зокрема, деякий час дійсно відсутній за місцем проживання (чи роботи) за будь-яких причин (відрядження, хвороба, знаходження на заробітках тощо), а лише в тому випадку, коли його фактичне місце проживання (перебування чи роботи) або місцезнаходження невідоме. Це мається на увазі, коли відповідач, зокрема, знався з реєстраційного обліку за місцем проживання, звільнився з роботи, є рішення суду про визнання його таким, що втратив право користування житлом за певною адресою, коли юридична особа тривалий час не працює і обов'язково не здає фінансових звітів тощо.

Отже, районний суд розглянув справу, не повідомивши ОСОБА_5 належним чином про дату судового засідання, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Віктор Назаренко проти України» від 3 жовтня 2017 року; «Лазаренко та інші проти України) від 27 червня 2017 року).

Розглянувши справу у відсутності відповідача, суд не звернув уваги на таке.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14ц (провадження № 14-59цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, оскільки суд першої інстанції провів розгляд справи у відсутності відповідача, який не був належним чином повідомлений про розгляд справи, апеляційний суд мав би розглянути заяву ОСОБА_5 про застосування позовної давності (а.с. 55-58).

Крім того, колегія суддів звертає увагу апеляційного суду на те, що у порушення статей 314, 316 ЦПК України 2004 року, суд взагалі не навів доводів щодо аргументів ОСОБА_5, викладених у апеляційній скарзі (а.с. 55-58) про неналежне його повідомлення і про застосування позовної давності, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині належної аргументації судового рішення (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

За таких обставин рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України воно підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 25 жовтня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк