Номер провадження: 22-ц/785/1924/18
Номер справи місцевого суду: 505/1338/15-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Черевка П.М., Дрішлюка А.І.,

за участю секретаря Півнєва Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою начальника Першого Одеського загону відомчої воєнізованої охорони Державного підприємства «Одеська залізниця» ОСОБА_2 на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 14 січня 2016 року за позовом ОСОБА_3 до Першого Одеського загону відомчої воєнізованої охорони державного підприємства «Одеська залізниця», Державного підприємства «Одеська залізниця», третя особа начальник Першого Одеського загону відомчої воєнізованої охорони державного підприємства «Одеська залізниця» ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

Позивач, звернувшись до суду з позовом, наполягав на поновленні його на посаді старшого стрільця стрілецької команди станції Котовськ першого Одеського загону відомчої воєнізованої охорони; стягненні з першого Одеського загону відомчої воєнізованої охорони на його користь заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у розмірі 10000 грн.

Представник відповідача, який водночас представляв інтереси ДП «Одеська залізниця», позов не визнав повністю, стверджував, що установа, яку вона представляє не є належним відповідачем по справі, бо не є юридичною особою, а структурним підрозділом служби відомчої воєнізованої охорони ДП «Одеська залізниця», яка займає відповідне місце в структурі ДП «Одеська залізниця»; крім того, позивач проігнорував своє право звернутися до КТС установи, а відразу звернувся до суду. Нарешті, звільнення позивача було здійснено у відповідності з чинним КЗпП України на підставі достеменно встановленого факту перебування ним 12 лютого 2015 року в обідній час у нетверезому стані у період перебування у відрядженні. З цих підстав просила у позові відмовити.У подальшому у судове засідання не з"явився з невідомих суду підстав, хоча про час тв місце розгляду справи був повідомлений.

Залучений до участі у справі в порядку ст. 237 КЗпП України ОСОБА_2 жодного разу у судове засідання не зявився, не надав цьому поважних підстав, хоча про час та місце слухання справи повідомлявся, чому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 14 січня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.Поновлено ОСОБА_3 на посаді старшого стрільця стрілецької команди станції Котовськ першого Одеського загону відомчої воєнізованої охорони. Стягнено з Першого Одеського загону відомчої воєнізованої охорони на користь ОСОБА_3 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 02 березня 2015 року по 14 січня 2016 року у розмірі 40532 грн. 41 коп. Стягнено з Першого Одеського загону відомчої воєнізованої охорони на користь держави судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. Накладено на ОСОБА_2 обовязок відшкодувати Першому Одеському загону відомчої воєнізованої охорони шкоду,заподіяну у підсумку незаконного звільнення ОСОБА_3. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення, яким відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

У судове засідання у суді апеляційної інстанції, призначене на 12.09.2018 року, сторони у справі не зявились, належним чином були сповіщені про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 24.09.2018 року, про що зазначено у вступній частині постанови апеляційного суду Одеської області.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, у задоволенні позову ОСОБА_3 слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції були встановлені наступні обставини.

Наказом № 413 від 13 червня 1995 року позивач був прийнятий на роботу до першого Одеського загону відомчої воєнізованої охорони на посаду стрільця стрілецької команди станції Котовськ. Наказом начальника першого Одеського загону відомчої воєнізованої охорони ОСОБА_2 № 44-ос від 02 березня 2015 року позивача було звільнено з вищевказаної займаної посади, тобто за появу на робочому місці у нетверезому стані 12 лютого 2015 року. Звільнення позивача було погоджено з профспілкою комітетом установи, згідно його засідання від 16 лютого 2015 року.

Підставою для його звільнення стало складання протоколу про адміністративне правопорушення від 12 лютого 2015 року органом внутрішніх справ та притягнення позивача 19 лютого 2015 року до адміністративної відповідальності за ст. 178 ч.1 КУпАП України у вигляді штрафу у розмірі 85 грн., тобто за появу у нетверезому стані в громадському місці.

Не погодившись з цим позивач оскаржив зазначену постанову до суду. Але, постановою суду від 25 березня 2015 року вказана постанова була залишена у силі і на теперішній час постанова суду має законну силу.

Ці обставини стверджувалися сторонами та доведені матеріалами справи. Саме це і змусило позивача звернутися до суду з позовом, не погодившись зі своїм звільненням.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 лютого 2015 року у позивача був вихідний день, тобто він, був вільний від виконання своїх службових обовязків, передбачених трудовим договором (контрактом). Незважаючи на це, він як профгрупорг Котовської стрілецької команди і член профкому першого Одеського загону відомчої воєнізованої охорони був направлений до м. Одеси для участі у профспілковій конференції трудового контракту першого Одеського загону відомчої воєнізованої охорони ДП «Одеська залізниця» по виконанню колективного договору. Після закінчення роботи якої і відбулося вживання позивачем спиртних напоїв, у підсумку чого його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.. 178 ч.1 КУпАП. Але, виконання позивачем 12 лютого 2015 року обовязків, як члена профсоюзного комітету, свідчить про те, що він виконував свої громадські функції, які не повязані з виконанням своїх службових обовязків, обумовлених його трудовим контрактом. Тому, звинувачувати його у появі у нетверезому стані на робочому місці (роботі), як це передбачено ст. 40 п. 7 КЗпП України передчасно.

До того ж, ніяких негативних наслідків скоєння позивачем правопорушення передбаченого ст..178 п.1 КУпП не потягло, а відтак, важкість ним заподіяного не відповідає суворій мірі покарання; враховуючи те, що звільнення, з роботи являє собою крайню міру покарання для працівника, який до речі, з 1995 року виконував належним чином свої обовязки, позитивно характеризується на роботі, даних про притягнення його до адміністративної відповідальності попередньо не надано.

Крім того, достеменно встановлено, що звільнення позивача було здійснено за загодою профспілкового комітету ВОХР-ОД 16 лютого 2015 року (протокол № 88, а.с.32) у відсутності самого ОСОБА_3, незважаючи на те, що останній у цей час перебував на навчанні (згідно доданого).

Нарешті, виходячи з характеристики позивача, він являється профгрупоргом Котовської стрілецької команди першого Одеського загону відомчої воєнізованої охорони.

Згідно ст. 41 Закону України «Про професійні спілки та гарантії її діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового працівника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу,членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (обєднання профспілок). В даному випадку Одеського дорожнього комітету профспілки залізничників та транспортних будівельників. Відповідач знехтував цією вимогою закону, чим порушив встановлений порядок звільнення позивача з роботи.

За таких підстав позивач повинен бути поновлений на роботі зі сплатою йому зарплатні за весь час вимушеного прогулу, тобто з 02 березня 2015 року по час поновлення його на роботі, тобто до 14 січня 2016 року у розмірі 40532,41 грн. (3860 грн. *10 міс.+1930,11 грн.(15 днів січня).

Поновлюючи позивача на роботі та сплачуючи йому заробітну плату за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції, керуючись ст.. 273 КЗпП України, повинен накласти на особу (ОСОБА_2В.), що винна у незаконному звільненні працівника, відповідальність по відшкодуванню матеріальної шкоди установі, що з цим повязана.

Однак погодитись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що наказом №НОР-03/79 від 11 лютого 2015 року ОСОБА_3 було відряджено до с/к ст. Котовськ у якості делегата на конференцію трудового колективу Першого Одеського загону відомчої воєнізованої охорони по виконанню колективного договору за 2014 рік (т. 1 а.с. 36-37).

Судом першої інстанції на вказане уваги не звернув та не врахував, що ОСОБА_3 12 лютого 2018 року перебував у відрядженні відповідно до внутрішнього наказу роботодавця, а отже на нього поширювався режим робочого часу того підприємства, до якого він був відряджений, йому була проведена оплата праці як за робочий час, за ним зберігалось місце роботи та посаду, які він займав, відрядження було належним чином оформлене. Таким чином час перебування у відрядженні фактично є робочим днем.

При цьому суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги заперечення представника відповідача стосовно неналежності відповідача, оскільки саме відповідач приймав та звільнював позивача на роботі, саме з першим Одеськім загоном відомчої воєнізованої охорони позивач перебував у трудових стосунках; та згідно положень ст. 233 КЗпП України позивач мав право безпосередньо звернутися до суду з позовом про поновлення на роботі, не звертаючись до КТС установи.

Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 грн., то суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що вони задоволенню не підлягають з тих підстав, що у розумінні положень ст. 237-1 КУпАП та Постанови Пленуму ВС України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року з подальшими змінами та доповненнями, позивачем не надано будь-яких обєктивних доказів заподіяння йому такої шкоди. Тому в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Жодного належного та допустимого доказу того, що ОСОБА_3 був членом виборного профспілкового органу скаржник не надав. Надані представником ДП «Одеська залізниця» письмові докази спростовують цю обставину.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне зясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв'язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового судового рішення по суті спору про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області, -

постановив:

Апеляційну скаргу начальника Першого Одеського загону відомчої воєнізованої охорони Державного підприємства «Одеська залізниця» ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 14 січня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Першого Одеського загону відомчої воєнізованої охорони державного підприємства «Одеська залізниця», Державного підприємства «Одеська залізниця», третя особа начальник Першого Одеського загону відомчої воєнізованої охорони державного підприємства «Одеська залізниця» ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: А.І. Дрішлюк

ОСОБА_4

Повне судове рішення складено 24.09.2018 року.

Суддя Р.Д. Громік