Постанова

Іменем України

19 вересня2018 року

м. Київ

справа № 337/3085/16-ц

провадження № 61-14890св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 21 грудня 2016 року у складі судді Курбатової О. М. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 21 березня 2017 року у складі колегії суддів: Дзярука М. П., Крилової О. В., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

16 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця», Товариство) про стягнення сум компенсації втрати частини доходів та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на те, що з 08 лютого 1990 року по 25 квітня 2012 року він працював у Відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» Державного підприємства «Придніпровська залізниця» (далі - ДП «Придніпровська залізниця»), правонаступником якого є ПАТ «Українська залізниця». 25 квітня 2012 року його було звільнено з роботи у зв'язку з переведеннямна підставі пункту 5 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). У день звільнення відповідач не провів з ним повного розрахунку, а тому він звернувся з відповідним позовом до суду. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 11 червня 2015 року з відповідача на його користь було стягнуто заборгованість із заробітної плати у розмірі 40 688 грн 12 коп. Зазначені кошти ПАТ «Українська залізниця» йому виплатило лише 09 червня 2016 року. Через несвоєчасну виплату заробітної плати порушено його трудові права. Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив стягнути з ПАТ «Українська залізниця» на свою користь компенсацію втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строку їх виплати у розмірі 31 020 грн 62 коп. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 квітня 2012 року по 08 червня 2016 року у розмірі 347 840 грн 82 коп.

Рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 21 грудня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу у зв'язку із порушенням строку їх виплати (інфляційні втрати) в сумі 28 626 грн 94 коп. та середній заробіток за весь час затримки з 25 квітня 2012 року по 08 червня 2016 року в сумі 196 262 грн 62 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 7 750 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не виплатив позивачу належних йому при звільненні сум та не виконав своєчасно рішення Апеляційного суду Запорізької області від 11 червня 2015 року. Позивач звернувся до суду з позовом 16 серпня 2016 року, тобто в межах тримісячного строку, перебіг якого почався 09 червня 2016 року - з дня, коли Товариство фактично розрахувалося з працівником. Тому наявні підстави для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строку їх виплати у розмірі 28 626 грн 94 коп. (оскільки сума сплаченої заборгованості з виплати заробітної плати у розмірі 40 688 грн 12 коп. підлягає оподаткуванню) та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні (з відрахуванням податків та зборів) у розмірі 196 262 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 21 березня 2017 року апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ПАТ «Українська залізниця» відхилено. Рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 21 грудня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційних скарг не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

25 квітня 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 21 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 21 березня 2017 рокув частині відмови у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, і ухвалити у цій частині нове рішення, яким позов задовольнити частково, стягнути з відповідача на користь позивача 239 515 грн 89 коп.

Касаційна скарга мотивована тим, що в розрахунок середньої заробітної плати включаються всі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. Незважаючи на це, суд першої інстанції обчислив суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні із застосуванням розміру середньоденної заробітної плати з відрахуванням сум на податки.

27 квітня 2017 року ПАТ «Українська залізниця» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 21 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 21 березня 2017 року, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Касаційна скарга ПАТ «Українська залізниця» мотивована тим, що ОСОБА_1 пропущено тримісячний строк для звернення до суду з цим позовом. Обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Оскільки Товариство вжило всіх можливих заходів щодо належного виконання зобов'язання з виплати позивачу належних сум при звільненні, то в його діях відсутня вина. Після припинення трудових відносин позивач продовжував працювати у структурі Державної адміністрації залізничного транспорту України, отримував заробітну плату та не був позбавлений засобів до існування, що є підставою для зменшення суми середнього заробітку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ПАТ «Українська залізниця», а ухвалою від 06 червня 2017 року - за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

У липні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала заперечення на касаційну скаргу ПАТ «Українська залізниця», в якому просила відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на те, що позивач звернувся до суду з позовом 16 серпня 2016 року, тобто в межах тримісячного строку, перебіг якого почався 09 червня 2016 року (день фактичного розрахунку). Товариство свідомо допустило зменшення розміру заробітної плати, яка була сплачена ОСОБА_1 при звільненні, що свідчить про наявність його вини.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

26 березня 2018 року справу № 337/3085/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга ПАТ «Українська залізниця» не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають.

Судами встановлено, що з 08 лютого 1990 року ОСОБА_1 працював у Відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя-Ліве» ДП «Придніпровська залізниця», правонаступником якого є ПАТ «Українська залізниця», та 25 квітня 2012 року був звільнений з роботи на підставі пункту 5 частини першої статті 36 КЗпП України (переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду).

У день звільнення ПАТ «Українська залізниця» не провело з ОСОБА_1 повного розрахунку та не виплатило належні йому при звільненні суми.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 11 червня 2015 року стягнуто з ДП «Придніпровська залізниця», правонаступником якого є ПАТ «Українська залізниця», на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за невикористаний час домашнього відпочинку в розмірі 40 688 грн 12 коп.

Відповідач виплатив вищевказану суму ОСОБА_1 лише 09 червня 2016 року, що підтверджується випискою з карткового рахунка позивача.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке роз'яснення вказаної норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

У пункті 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 КЗпП України зазначено, що спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, пов'язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

Згідно з частинами першою, другою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналіз змісту частини другої статті 233 КЗпП України свідчить про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16.

Отже, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що позивачем не пропущено встановлений законодавством строк звернення до суду, оскільки заборгованість із заробітної плати була перерахована йому відповідачем 09 червня 2016 року, а з позовом до судуОСОБА_1 звернувся 16 серпня 2016 року, тобто у межах встановленого законодавством тримісячного строку.

Доводи ПАТ «Українська залізниця» в цій частині зводяться до помилкового тлумачення норм законодавства щодо застосування строку звернення до суду для захисту порушеного права у трудових спорах.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацами першим, третім пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 6 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Установлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 без відрахування податків та зборів становить 230 грн 97 коп., а з відрахуванням податків та зборів - 189 грн 26 коп., кількість робочих днів за період затримки у виплаті позивачу заробітної плати (з 25 квітня 2012 року по 08 червня 2016 року) складає 1037.

Враховуючи зазначене, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 239 515 грн 89 коп. (230 грн 97 коп. х 1037 днів).

Дійшовши обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суди попередніх інстанцій всупереч вимогам абзацу третього пункту 2 Порядку при визначенні його розміру взяли за основу середньоденний заробіток позивача з відрахуванням сум на податки, у зв'язку з чим неправильно здійснили цей розрахунок. Тому оскаржувані судові рішення в означеній частині підлягають відповідній зміні.

Згідно зі статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення в частині визначеного розміру середнього заробітку необхідно змінити.

Доводи ПАТ «Українська залізниця»щодо зловживання позивачем правом на звернення до суду, є необґрунтованими.

Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Оскільки остаточний розрахунок з позивачем проведено 09 червня 2016 року, то він обґрунтовано заявив вимогу про стягнення з відповідача передбаченого статтею 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 25 квітня 2012 року по 08 червня 2016 року.

Доводи відповідача про відсутність вини у не проведенні з позивачем розрахунку при звільненні не заслуговують на увагу, оскільки доказів на їх підтвердження суду не надано, а обставини, на які Товариство посилалося в обґрунтування вказаних доводів, не дають підстав для висновку про відсутність його вини.

Також не заслуговують на увагу аргументи ПАТ «Українська залізниця» щодо наявності підстав для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Як зазначено вище, рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 11 червня 2015 року стягнуто з ДП «Придніпровська залізниця», правонаступником якого є ПАТ «Українська залізниця», на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за невикористаний час домашнього відпочинку у розмірі 40 688 грн 12 коп..

Тобто вимоги ОСОБА_1 (позивач просив стягнути з підприємства 44 210 грн 84 коп.) було задоволено на 92,03 %. Відповідач не погоджувався з розміром такої компенсації.

Розмір заробітної плати позивача перед звільненням був: у лютому 2012 року - 4 315 грн 45 коп., у березні 2012 року - 5 175 грн 25 коп.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій правильно виходили з відсутності підстав для зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки істотність частки суми, на яку мав право позивач і яка стягнута судом, у порівнянні з його вимогами, становила 92,03 %, і розмір цієї частки значно більший від його середнього заробітку (розміру заробітної плати).

Інші наведені ПАТ «Українська залізниця»у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення суду першої інстанції було зупинено ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 травня 2017 року, то необхідно поновити його виконання у незміненій за результатами касаційного перегляду частині.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 21 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 21 березня 2017 року в частині вирішення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 239 515 (двісті тридцять дев'ять тисяч п'ятсот п'ятнадцять) грн 89 коп. без врахування утримання прибуткового податку й інших обов'язкових платежів.

В решті рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 21 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 21 березня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 21 грудня 2016 року у незміненій за результатами касаційного перегляду частині.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
О. В. Ступак