Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 751/820/16-ц

провадження № 61-13926св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: Чернігівська міська рада, ОСОБА_3,

третя особа - комунальне підприємство «ЖЕК-13» Чернігівської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 30 травня 2016 року в складі колегії суддів: Скрипки А. А., Лакізи Г. П., Шевченка В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Чернігівської міської ради, ОСОБА_3, третя особа - комунальне підприємство «ЖЕК-13» Чернігівської міської ради (далі - КП «ЖЕК-13»), про визнання права користування жилим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що 03 квітня 2012 року вона уклала шлюб з ОСОБА_5, який на підставі ордеру від 07 листопада 2000 року отримав однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. ОСОБА_2 зазначала, що фактично зі своїм чоловіком ОСОБА_5 вона була знайома протягом 15 років, з 2010 року вона вселилась до спірної квартири і з того часу вони проживали в указаній квартирі разом та вели спільне господарство. На час смерті ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_7 року) вони проживали у спірній квартирі разом з чоловіком, але вона не була зареєстрована у цій квартирі. ОСОБА_2 вказує, що у спірній квартирі, крім ОСОБА_5 з 04 січня 2001 року також зареєстрована його дочка ОСОБА_3, однак у цій квартирі вона фактично не проживає.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просила визнати за нею право користування спірним жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, а ОСОБА_3 визнати такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням на підставі статей 71, 72 ЖК Української РСР.

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - КП «ЖЕК-13», про захист права на житло шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення.

Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що вона є квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1іпісля смерті її батька ОСОБА_5 ОСОБА_3 вказує, що до спірної квартири вона вселилась разом з батьком 04 січня 2001 року як його малолітня дитина і була зареєстрована у зазначеній квартирі, проте після смерті батька ОСОБА_2 не впускає її до квартири, що було підставою для звернення до органів поліції та порушення кримінального провадження. ОСОБА_3 стверджує, що ОСОБА_2 щодо вселення та проживання у спірній квартирі до неї не зверталась ні за життя батька, ні після його смерті, відповідного дозволу на проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі ОСОБА_3 не надавала, до спірної квартири ОСОБА_2 вселилась самовільно. Також зазначає, що з 01 вересня 2012 року вона навчається у Ніжинському державному університеті імені М. Гоголя на денній формі навчання, тому об'єктивно не має можливості щоденно перебувати у спірній квартирі, що дає їй право на збереження за нею жилого приміщення у разі її відсутності у ньому понад шість місяців відповідно до статті 71 ЖК Української РСР.

На підставі викладеного ОСОБА_3 просила виселити ОСОБА_2 із зазначеної квартири без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 квітня 2016 року (в складі судді Овсієнко Ю. К.) у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Позов ОСОБА_3 задоволено. Виселено ОСОБА_2 з державної квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 551,20 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано на АДРЕСА_2. ОСОБА_2 в установленому законом порядку до квартири АДРЕСА_1 не вселялась, доказів отримання згоди наймача та членів сім'ї на її вселення суду не надано, наймодавця про вселення повідомлено не було. ОСОБА_3 навчається з 01 вересня 2012 року до 30 червня 2016 року в Ніжинському державному університеті імені М. Гоголя і є студентом 4 курсу денної форми навчання, тому вимога про визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням з підстав, передбачених статтями 71, 72 ЖК Української РСР, є необґрунтованою.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 30 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права користування жилим приміщенням та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог. Визнано за ОСОБА_2 право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1. Рішення місцевого суду також скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3. про виселення ОСОБА_2 з державної квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог. Рішення суду першої інстанції скасовано в частині розподілу судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1 763,84 грн судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій. У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_2 вселялась до спірного жилого приміщення як член сім'ї - дружина ОСОБА_5, з яким вона вела спільне господарство. ОСОБА_2 не є тимчасовим мешканцем по відношенню до спірного жилого приміщення. Вселення ОСОБА_2 до спірного жилого приміщення відбулось зі згоди наймача вказаного жилого приміщення - ОСОБА_5

У касаційній скарзі, яка подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у червні 2016 року, ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 при вселенні до спірного приміщення не отримала згоди від постійних мешканців квартири. ОСОБА_2 зареєстрована на АДРЕСА_2 та в установленому законодавством порядку до квартири АДРЕСА_1 не вселялась. При цьому, визнання особи членом сім'ї наймача та вселення до квартири можливе лише за життя самого наймача. Крім того, такий наймач сам повинен підтвердити факт вселення особи у наймане приміщення на правах члена сім'ї та ведення спільного господарства, проте вказані вимоги взагалі не були заявлені, тобто апеляційний суд вийшов за межі заявлених вимог. Комунальні послуги за користування спірною квартирою сплачує лише ОСОБА_3

У серпні 2016 року ОСОБА_2подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення апеляційного суду є законним та справедливим. ОСОБА_2 вселилась до спірної квартири з дозволу її чоловіка, тому має право користуватися цим майном. ОСОБА_3 жодного дня не проживала у квартирі АДРЕСА_1. Згода ОСОБА_3 на вселення ОСОБА_2 до вищевказаного житлового приміщення не потрібна.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що 07 листопада 2000 року ОСОБА_5 видано ордер на жиле приміщення на одну особу на право зайняття жилого приміщення жилою площею 17,24 кв. м, що складається з однієї кімнати у квартирі АДРЕСА_1.

Суди встановили, що в квартирі АДРЕСА_1 з 04 січня 2001 року були зареєстровані ОСОБА_5 (наймач квартири) та ОСОБА_3 (дочка наймача квартири).

Відповідно до довідки КП «ЖЕК-13» особовий рахунок квартири АДРЕСА_1 був зареєстрований за ОСОБА_5 та після його смерті (ІНФОРМАЦІЯ_7 року) за ОСОБА_3 (дочкою наймача), ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим 15 лютого 2012 року, шлюб між ОСОБА_5 і ОСОБА_7 розірвано.

Суди встановили, що ОСОБА_2 з 01 жовтня 1987 року зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2, де також зареєстровані ОСОБА_8 (дочка), ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_9 (онука), ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_10 (онук), ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_11 (син), ІНФОРМАЦІЯ_6.

Апеляційний суд встановив, що з початку 2010 року ОСОБА_2 разом з ОСОБА_5 проживали та вели спільне господарство за місцем реєстрації ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1

03 квітня 2012 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 року.

Згідно з довідкою КП «ЖЕК-13» від 12 лютого 2016 року у спірній квартирі зареєстрована лише ОСОБА_3, інші особи у цьому жилому приміщенні не зареєстровані.

Відповідно до пункту 1.14 рішення виконавчого комітету Новозаводської районної у м. Чернігові ради від 17 грудня 2015 року ОСОБА_3 надано дозвіл на відкриття особового рахунку на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, склад сім'ї - одна особа.

04 січня 2016 року ОСОБА_3 уклала з КП «ЖЕК-13» Чернігівської міської ради договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а також договір про реструктуризацію заборгованості за квартирну плату.

11 січня 2016 року ОСОБА_3 уклала договір з комунальним підприємством «Чернігівводоканал» щодо реструктуризації заборгованості.

Як вбачається з довідки Ніжинського державного університету імені М. Гоголя від 18 січня 2016 року, ОСОБА_3 з 01 вересня 2012 року до 30 червня 2016 року навчається в указаному вищому навчальному закладі і є студентом денної форми навчання.

Згідно зі статтею 64 ЖК Української РСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи зареєстровані вони в цьому жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Наймач квартири ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 року, за життя не звертався до відповідних органів з питання реєстрації ОСОБА_2 у спірній квартирі. Інший наймач спірної квартири ОСОБА_3 згоди на проживання в цій квартирі ОСОБА_2 не надавала та заперечує проти її проживання у вказаному житловому приміщенні.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_3 навчається з 01 вересня 2012 року до 30 червня 2016 року в Ніжинському державному університеті імені М. Гоголя і є студентом 4 курсу денної форми навчання, тому з поважних причин не проживає у спірному приміщенні, відповідно, немає правових підстав для визнання її такою, що втратила право на користування цим приміщенням з підстав, передбачених статтями 71, 72 ЖК Української РСР.

Крім того, ОСОБА_2 не є наймачем спірного житлового приміщення, її вселення в квартиру відбулося з порушенням вимог статті 65 ЖК Української РСР, тому остання не має права звертатися до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням на підставі статей 71, 72 ЖК Української РСР.

Встановивши відсутність доказів на підтвердження наявності письмової згоди на проживання позивача від всіх членів сім'ї наймача ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 року, та реєстрацію і проживання в спірному жилому приміщенні ОСОБА_2, а останньою не спростовано наявність у неї права користування іншим житловим приміщенням за місцем її реєстрації, суд першої інстанції на підставі наданих сторонами доказів, яким надана оцінка у їх сукупності, дійшов правильного висновку про недоведеність ОСОБА_2 набуття права користування спірною квартирою у встановленому законом порядку.

Отже, апеляційний суд всупереч нормам процесуального права помилково залишив поза увагою встановлені судом першої інстанції обставини, не навів вмотивованих обґрунтувань на спростування встановлених судом першої інстанції обставин та досліджених доказів, а тому помилково скасував в частині рішення місцевого суду.

При розгляді цієї справи суд першої інстанції встановив і всебічно з'ясував причини й умови, що призвели до порушення прав ОСОБА_3

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, а тому вказане рішення на підставі статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 30 травня 2016 року скасувати, рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 12 квітня 2016 рокузалишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик