ПОСТАНОВА

Іменем України

19 вересня 2018 року м. Кропивницький

справа № 401/2242/16-ц

провадження № 22-ц/781/1382/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючої судді Авраменко Т.М.

суддів Суровицької Л.В., Черненка В.В.

за участю секретаря Бодопрост М.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2, представник - адвокат ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 квітня 2018 року у складі судді Баранець А.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та процентів за користування позикою,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та процентів за користування позикою.

Зазначала, що 16 квітня 2000 року між нею та відповідачем укладено та нотаріально посвідчено договір позики, відповідно до якого відповідачу передано грошові кошти в сумі 15000 грн. Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 лютого 2003 року стягнуто з відповідача на її користь 16113 грн. 42 коп. Це рішення суду є невиконаним. Відповідач відмовляється виконувати свої грошові зобов?язання щодо повернення позики. Оскільки грошові кошти, стягнуті судом з відповідача на її користь через інфляцію постійно знецінюються, з відповідача підлягає стягненню інфляційна сума за період з 01 березня 2003 року по 31 грудня 2015 року, 3% річних за період з 01 березня 2003 року по 31 грудня 2015 року та проценти за користування чужими коштами.

Просила стягнути з відповідача на її користь у зв?язку з неналежним виконанням грошового зобов?язання інфляційну суму за період з 01 березня 2003 року по 31 грудня 2015 року в розмірі 24339 грн., 3% річних в розмірі 5831 грн. 50 коп., проценти за користування чужими коштами в розмірі 19373 грн. 37 коп., всього 49543 грн. 87 коп. та судові витрати.

Заочним рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та процентів за користування позикою задоволено (т.1 а.с.71-74).

Ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 червня 2017 року заочне рішення за заявою відповідача скасовано (т.1 а.с.107,108).

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 квітня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та процентів за користування позикою відмовлено у зв?язку з пропуском позовної давності.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що нею неодноразово отримувались виконавчі листи, які передавались на виконання у Світловодський міськрайонний відділ державної виконавчої служби, виконавчі провадження по яких були закриті з різних причин, а тому рішення суду залишається невиконаним. У березні 2018 року нею на виконання направлено дублікат виконавчого листа та 14 березня 2018 року відкрито виконавче провадження, розпочалось стягнення коштів з боржника. Станом на червень 2018 року їй вперше було перераховано на картку 180 грн. на погашення боржником заборгованості за рішенням суду від 05 лютого 2003 року, що свідчить про переривання строку позовної давності.

Апеляційне провадження відкрито 23 серпня 2018 року (т.2 а.с.23), справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 19 вересня 2018 року (т.2 а.с.31).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін. Зазначає, що 24 жовтня 2002 року позивач звернулась в суд з позовом про стягнення з нього боргу за договором позики від 16 квітня 2000 року, чим перервала строк позовної давності. Новий строк позовної давності починається з 25 жовтня 2002 року. Загальний строк позовної давності для пред?явлення позову про стягнення інфляційних витрат, 3% річних сплив 25 жовтня 2005 року. До вимоги про стягнення з нього процентів застосовуються скорочені строки позовної давності в шість місяців і строк для пред?явлення цієї вимоги сплив 25 квітня 2003 року. Матеріалами справи підтверджено, що позивачу про порушення її прав було відомо одразу після настання дати, коли він повинен був повернути позичені кошти, тобто 01 серпня 2002 року (т.2 а.с.34-37).

В засідання апеляційного суду позивач, відповідач, представник відповідача адвокат ОСОБА_3, повідомлені про дату, час та місце розгляду справи під розписку (т.2 а.с.40-45), не прибули, клопотання про відкладення розгляду справи не подавали.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустила строк звернення з позовом до суду про стягнення процентів за користування отриманими в позику коштами та стягнення інфляційних втрат та 3% відсотків річних на підставі ст.625 ЦК України, однак такий висновок не відповідає фактичним обставинам справи та не ґрунтується на нормах матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Матеріалами справи підтверджується, що 16 квітня 2000 року нотаріально посвідчено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 15000 грн. зі строком виплати позики до 01 серпня 2002 року (т.1 а.с.6).

Оскільки свої зобов'язання за договором позики ОСОБА_2 не виконав, то рішенням Світловодського районного суду Кіровоградської області від 05 лютого 2003 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто за договором позики 16113 грн.42 коп. (т.1 а.с.7).

На виконання рішення суду було видано виконавчий лист, який до цього часу перебуває на виконанні у відділі державної виконавчої служби Світловодського міськрайонного управління юстиції (т.1 а.с.37-40,236), вперше на виконання рішення суду боржник сплатив в червні 2018 року 180 грн.

Таким чином, рішення суду на час подання позову та розгляду справи є невиконаним і зазначені обставини відповідачем не спростовано.

Відповідно до п.9 ч.2 ст.129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов'язковість судових рішень.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ч.1 і ч.2 ст. 18 ЦПК України).

За змістом положень ст. 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК). Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК).

Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Стаття 625 ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Оскільки на підставі судового рішення про стягнення боргу за договором позики, між сторонами виникло грошове зобов'язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України (постанова Верховного Суду від 16 травня 2018 у справі № 459/3560/15-ц).

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Разом із тим, главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення. При цьому індекс інфляції та 3% річних від простроченої суми підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Таке положення міститься у постанові Верховного суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2129цс16.

Суд першої інстанції зазначені норми права не врахував та дійшов безпідставного висновку про сплив позовної давності щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних. Колегія суддів приходить до висновку, що ці позовні вимоги підлягають задоволенню в межах встановленої ст.257 ЦК України загальної позовної давності у три роки.

Позивач звернулася з позовом до суду 13 липня 2017 року та просила стягнути на її користь інфляційних втрат і 3 % річних з 01 березня 2003 року по 31 грудня 2015 року (т.1 а.с.2-5).

Відповідач подав заяву про застосування позовної давності (т.1 а.с.130-131). За таких обставин, виходячи із суми боргу 16113 грн., визначеної рішенням суду, відповідач зобов'язаний сплатити позивачу в межах позовних вимог та строків позовної давності інфляційні втрати і 3 % річних за період з 13 липня 2013 року по 31 грудня 2015 року.

Індекси інфляції складають за 2013 рік 100,5 %, за 2014 рік 124,9%, за 2015 рік 143,3%; це загальновідома інформація, з якою погодився і представник відповідача (т.1 а.с.104-105), в грошовому виразі це становить:

16113 х 100,5 = 80 грн.56 коп., 16113 х 124,9 = 4012 грн.14 коп., 16113 х143,3 = 6976 грн.93 коп., всього 11069 грн.63 коп., а 3% річних від 16113= 483.39 х 902:365 = 1194 грн.57 коп., тому зазначені суми відповідач зобов'язаний сплатити позивачу.

Позовні вимоги про стягнення процентів за користування позикою в розмірі подвійної облікової ставки НБУ не підлягають задоволенню з таких підстав.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не у повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився.

Оскільки строк повернення позики укладеним між сторонами договором визначено до 01 серпня 2002 року, сума боргу стягнута рішенням суду від 05 лютого 2003 року, то передбачені законом підстави для стягнення процентів за користування грошовими коштами відсутні і в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Позивачем сплачено судовий збір за подання позову в сумі 551 грн.20 коп., позов задоволено на 25 відсотків, то за правилами ст.141 ЦПК відповідач зобов'язаний повернути їй судовий збір в сумі 137 грн. 80 коп. Оскільки сплата судового збору в сумі 826 грн.80 коп. за подання апеляційної скарги ухвалою апеляційного суду була відстрочена до ухвалення судового рішення, то пропорційно до задоволеної частини апеляційної скарги підлягає стягненню судовий збір в дохід держави з ОСОБА_2 206 грн.70 коп., з ОСОБА_1 620 грн. 10 коп.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 квітня 2018 року

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання 27500, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (місце проживання 51939, АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2) за період з 13 липня 2013 року по 31 грудня 2015 року 3% річних в сумі 1194 грн.57 коп., інфляційні втрати в сумі 11069 грн.63 коп., всього12264 грн.20 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 137 грн. 80 коп. та в дохід держави 206 грн.70 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави в сумі 620 грн. 10 коп. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України .

Повний текст постанови складено 19 вересня 2018 року.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: Л.В.Суровицька

В.В.Черненко