Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 199/7778/17-ц

провадження № 61-23990св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - комунальне підприємство «Коменергосервіс» Дніпропетровської міської ради,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 11 січня 2018 року у складі судді Подорець О. Б. та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2018 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Максюта Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до комунального підприємства «Коменергосервіс» Дніпропетровської міської ради (далі - КП «Коменергосервіс» ДМР) про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що він з 11 жовтня 1995 року перебував у трудових відносинах з КП «Дніпротепломережа», працюючи на посаді інженера, а після утворення на його базі КП «Коменергосервіс» ДМР залишився працювати на посаді в. о. директора.

З 01 грудня 2009 року він був прийнятий на посаду головного інженера за сумісництвом та наказом від 21 січня 2016 року звільнений із займаної посади на підставі статті 7 КЗпП України.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 25 жовтня 2016 року, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27 вересня 2017 року, наказ про його звільнення визнано незаконним, поновлено його на посаді, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу і грошове відшкодування за завдану моральну шкоду.

Посилаючись на те, що наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) від 05 січня 2017 року № 1 його було звільнено повторно на підставі статті 7 КЗпП України у зв'язку з прийняттям на посаду працівника, який не є сумісником, та його повторне звільнення знову відбулося з грубим порушенням вимог чинного законодавства, ОСОБА_1 просить суд ухвалити рішення, яким скасувати наказ від 05 січня 2017 року № 1, виданий КП «Коменергосервіс» ДМР про звільнення із займаної посади; поновити його на посаді головного інженера КП «Коменергосервіс» ДМР з 05 січня 2017 року; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу із розрахунку 580,46 грн до моменту його поновлення на роботі та 10 000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 11 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення.

Рішення районного суду мотивовано тим, що позивач без поважних причин пропустив передбачений статтею 233 КЗпП України, тримісячний строк звернення до суду з позовом.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2018 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 11 січня 2018 року залишено без змін.

Погоджуючись з рішенням районного суду, апеляційний суд зазначив про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1, однак вказав про відсутність, передбачених статтею 233 КЗпП України, поважних причин для поновлення строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі.

У травні 2018 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 11 січня 2018 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2018 року, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що передбачений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду позивач пропустив з поважних причин, яким суд не надав належної правової оцінки.

У червні 2018 року КП «Коменергосервіс» подало до суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказало, що суди, встановивши обставини у справі, надали їм належну правову оцінку та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем, передбаченого статтею 233 КЗпП України, тримісячного строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

30 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з КП «Коменергосервіс» ДМР з 01 грудня 2009 року, працюючи на посаді головного інженера за сумісництвом.

21 січня 2016 року ОСОБА_1 було звільнено з посади головного інженера КП «Коменергосервіс» ДМР за статтею 7 КЗпП України, пункт 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43 у зв'язку з прийняттям на роботу працівника, який не є сумісником (далі - Положення).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 25 жовтня 2016 року, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року, визнано незаконним та скасовано наказ КП «Коменергосервіс» ДМР від 21 січня 2016 року № 1 про звільнення ОСОБА_1 з посади головного інженера КП «Коменергосервіс» ДМР, поновлено ОСОБА_1 на посаді головного інженера КП «Коменергосервіс» ДМР, стягнуто з КП «Коменергосервіс» ДМР на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 110 867,86 грн без урахування утримання податку та обов'язкових платежів та моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн, розподілено судові витрати.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 25 жовтня 2016 року в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах місячних платежів допущено до негайного виконання і 26 жовтня 2016 року позивача було поновлено на роботі, про що зроблено відповідний запис до трудової книжки.

Наказом (розпорядженням) КП «Коменергосервіс» ДМР про припинення трудового договору (контракту) від 05 січня 2017 року № ОСОБА_1 звільнено з посади головного інженера КП «Коменергосервіс» ДМР на підставі статті 7 КЗпП України, у зв'язку з прийняттям на посаду працівника, який не є сумісником.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтями 40, 41 КЗпП України.

Трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до пункту 8 Положення звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Отже, статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: 1) вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); 2) розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); 3) розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Суди встановили, що 05 січня 2017 року ОСОБА_1 відмовився від підпису про ознайомлення з наказом від 05 січня 2017 року № 1 «Про припинення трудового договору», про що складено відповідний акт (а. с. 32).

Згідно з копією опису КП «Коменергосервіс» 05 січня 2017 року направило на адресу проживання ОСОБА_1 завірену копію наказу від 05 січня 2017 року № 1 «Про припинення трудового договору» (а. с. 33).

Вказані обставини позивачем не оспорюються.

З позовом про поновлення на роботі ОСОБА_1 звернувся 06 листопада 2017 року.

На підтвердження поважності причин пропуску, передбаченого статтею 233 КЗпП України тримісячного строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, позивач посилався на те, що не було вирішено питання стосовно його поновлення після першого звільнення, а також на відсутність грошових коштів на правову допомогу.

Суди дали належну правову оцінку вказаним обставинам та мотивовано визнали їх неповажними, відмовивши у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем, передбаченого статтею 237 КЗпП України строку звернення з позовом про поновлення на роботі.

Інші доводи касаційної скарги вже були предметом розгляду судом апеляційної інстанції та мотивовано ним відхилені, зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції (стаття 400 КЗпП України).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 11 січня 2018 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило