Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 207/1071/15-ц

провадження № 61-710св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2017 року у складі суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Петешенкова М. Ю.,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про виселення із житлового будинку без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що йому на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 04 липня 2014 року ОСОБА_2 самоправно, виламавши двері будинку, вселилася до нього, заволоділа документами, коштами та майном, яке належить його родині. Протиправність своїх дій відповідач мотивує тим, що вона є власником будинку.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 не самоправно вселилася в будинок АДРЕСА_1 оскільки з 08 квітня 2014 року є власником вищезазначеного будинку згідно з договором дарування житлового будинку, укладеним між нею і матір'ю ОСОБА_3, посвідченим державним нотаріусом Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Бурдік С. С., тому підстав для її виселення з будинку немає.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено. Ухвалено усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні будинком по АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 з будинку без надання іншого жилого приміщення. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1. був позбавлений права власності на будинок на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано, і у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування, укладеного між ним та його матір'ю ОСОБА_3 - відмовлено. Відповідач ОСОБА_2 отримала у власність будинок саме на підставі цього скасованого рішення. Відповідно до частини першої статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Договір дарування, за яким ОСОБА_2 отримала у власність будинок, є нікчемним, а тому відповідач підлягає виселенню за позовом власника.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року, ОСОБА_2 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що, дійшовши висновку про нікчемність договору дарування, за яким вона отримала у власність спірний будинок, апеляційний суд не вказав, на підставі яких правових норм договір є нікчемним. Крім того, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2014 року встановлено, що вказаний договір є оспорюваним, а не нікчемним. Разом з тим, із позовом про визнання його недійсним ОСОБА_1 не звертався, а тому правочин є дійсним, а вона - законним власником будинку.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди установили, що 02 листопада 2011 року ОСОБА_3 подарувала своєму сину ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1.

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності та вселення.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2014 року, визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та вселено її у житловий будинок.

08 квітня 2014 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1. На підставі цього договору ОСОБА_2 зареєструвала право власності на будинок.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 померла.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 28 січня 2015 року рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2014 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 березня 2015 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності та вселення зупинено до вирішення питання про правонаступництво після смерті ОСОБА_3

30 вересня 2014 року ОСОБА_2 прийняла спадщину після матері ОСОБА_3, звернувшись до Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори, провадження у справі було відновлено, залучено ОСОБА_2 як правонаступника ОСОБА_3

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового приміщення відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2016 року рішення суду залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 19 жовтня 2016 року ці рішення судів залишено без змін.

Таким чином, ОСОБА_1 був позбавлений права власності на будинок на підставі рішення суду, яке у подальшому скасовано.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

Тобто, з 02 листопада 2011 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, правомірність якого не спростована (стаття 204 ЦК України).

Придбання ОСОБА_2 спірного майна у період дії судового рішення, яке у подальшому скасовано, не підтверджує правомірність користування нею будинком за обставин відновлення порушеного права власності ОСОБА_1 на цей будинок.

За змістом частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Враховуючи те, що законним власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_1, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про виселення ОСОБА_2за його позовом як власника будинку.

Посилання апеляційного суду на нікчемність договору дарування від 08 квітня 2014 року не впливають на правильність вирішення справи, оскільки позов є обґрунтованим на підставі статті 391 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик