АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/796/7882/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 759/15922/17

20 вересня 2018 року Апеляційний суд міста Києва у складі суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 липня 2018 року, ухвалене під головуванням судді П'ятничук І.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, судді Солом'янського районного суду м. Києва ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

11 жовтня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, судді Солом'янського районного суду м. Києва ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди та, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив зобов'язати Державу Україна в особі Державної казначейської служби України відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 1 109 790,00 грн., завдану незаконними рішеннями судді.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що в листопаді 2016 року він звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями судді Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_5 Вказаний позов, після визначення підсудності Апеляційним судом м. Києва, було передано на розгляд судді Солом'янського районного суду м. Києва ОСОБА_3, яким було прийняте рішення про відмову в задоволенні вимог з посиланням на те, що суддя не може бути відповідачем у справі. Апеляційним судом м. Києва вказане рішення було скасоване, а справа направлена на новий розгляд до Солом'янського районного суду м. Києва та знову потрапила на розгляд до судді ОСОБА_3 В подальшому вказаним суддею було винесено ряд ухвал про зобов'язання сплатити судовий збір та повернення позовної заяви, які в подальшому також були скасовані судом апеляційної інстанції. Вказує, що суддя ОСОБА_3 неодноразово ухвалював судові рішення, які були скасовані судом апеляційної інстанції. Таким чином суддя, зобов'язуючи його, як позивача у справаі, сплачувати судовий збір, не врахував положення Закону України «Про судовий збір», не врахував його майновий стан, а тому через незаконні дії відповідача судді ОСОБА_3 його було позбавлено права на ефективний спосіб юридичного захисту, відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суддя позбавив його конституційного права на судовий захист відповідно до ст. 55 Конституції України. Зазначені дії призвели до його моральних страждань, як фізичної особи, якій було відмовлено у захисті її прав, свобод і законних інтересів, у приниженні гідності як законослухняної особи, у порушенні його нормальних життєвих та ділових стосунків, у втраті найближчих життєвих перспектив, у необхідності докладати додаткових психологічних зусиль для організації свого життя, у припиненні наукової роботи, як дипломованого науковця та у ліквідації інших негативних наслідків психологічного характеру (таких, як постійний стрес, погіршення сну, занепокоєність, відчуття несправедливості, тощо).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 липня 2018 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, судді Солом'янського районного суду м. Києва ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 07 серпня 2018 року позивач ОСОБА_2 надіслав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, а покладені в його основу висновки суду дійсним обставинам справи не відповідають. Зазначає, що посилання суду першої інстанції, як на підставу відмови у задоволенні позову, на незалежність судової гілки влади та на процесуальний порядок оскарження судових рішень є необґрунтованим, оскільки він не посягає на незалежність судової системи взагалі, не втручається в діяльність судді ОСОБА_3, не впливає на суддю і не оскаржує його рішення. Зазначає, що твердження суду першої інстанції про те, що ним не надано доказів завдання йому моральної шкоди є невірними, оскільки у позовній заяві він чітко зазначив у чому полягає завдана йому моральна шкода та вказав причинно-наслідкові механізми між законними діями судді ОСОБА_3 і завданою моральною шкодою, у тому числі, із замахом на його життя. Посилання суду першої інстанції на змагальність сторін є маніпулятивними, оскільки відповідачі не надали суду жодних заперечень по суті позовних вимог. Вказує, що суддя ОСОБА_4 діє всупереч правовим нормам, визначеним в ухвалі Апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2017 року, а тому рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим відповідно до вимог статті 263 ЦПК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті &q?я ;Голос України&q?пу; повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до п. 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, справа підлягає розгляду в порядку, встановленому ЦПК України в редакції Закону України № 2147 - VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 не з&q?ас;явився, про день та час слухання справи судом повідомлений у встановленому законом порядку, надав до суду заяву про слухання справи у його відсутності, а тому, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності позивача.

Представник відповідача Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та відповідач суддя Солом'янського районного суду м. Києва ОСОБА_3 в судове засідання також не з'явилися, про день та час слухання справи судом повідомлені у встановленому законом порядку, причину неявки суду н повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року, постановленою під головуванням судді ОСОБА_3, було відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до судді Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди з тих підстав, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2017 року ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 30 листопада скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Скасовуючи ухвалу, апеляційний суд послався на помилковість висновку суду першої інстанції про те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

21 лютого 2017 року ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва ОСОБА_3 позовну заяву ОСОБА_2 було залишено без руху з посиланням на те, що позовна заява не відповідає вимозі ч.5 ст. 119 ЦПК України, так як позивачем не сплачено судовий збір, надано строк для усунення зазначених недоліків.

11 травня 2017 року ОСОБА_2 подав до суду клопотання про звільнення його від сплати судового збору за подання цього позову у зв&quсп;язку зі складним матеріальним становищем.

Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва ОСОБА_3 від 16 травня 2017 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва ОСОБА_3 від 16 травня 2017 року позовну заяву ОСОБА_2 до судді Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди визнано неподаною та повернуто позивачу у зв&q? ш;язку з невиконання вимог ухвали від 21 лютого 2017 року щодо сплати судового збору.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2017 року ухвалу судді Солом'янського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року скасовано, питання про відкриття провадження у справі направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Скасовуючи ухвалу, суд апеляційної інстанції послався на те, що суд першої інстанції у достатньому обсязі не визначився із питанням щодо наявності підстав для звільнення позивача від сплати судового збору та прийшов до помилкового висновку про визнання неподаною та повернення позовної заяви позивачу.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року відмовлено в задоволенні заяви позивача ОСОБА_2 про відвід головуючому судді ОСОБА_3

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року задоволено заяву про самовідвід головуючого у справі судді ОСОБА_3, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до судді Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди, завданої суддею, передано для визначення судді для її розгляду в порядку, встановленому частиною третьою статті 11-1 Цивільного процесуального кодексу України.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, судді Солом'янського районного суду м. Києва ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності судді) здійснених при розгляді конкретної справи не може перевірятись за межами передбаченого законом процесуального контролю. Позивачем не надано доказів, які б свідчили про завдання йому моральної шкоди з вини відповідачів внаслідок постановлення суддею ухвал з процесуальних питань.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає, що він в повній мірі відповідає вимогам закону та наявним у справі доказам, а доводи апеляційної скарги його правильність не спростовують, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені ст.ст.1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року № 6-440цс16.

Пунктом 4.2 рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2001 від 23.05.2001 (справа за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців третього, четвертого, п'ятого статті 248-3 Цивільного процесуального кодексу України та за конституційними зверненнями громадян щодо офіційного тлумачення положення абзацу четвертого статті 248-3 Цивільного процесуального кодексу України (справа щодо конституційності статті 248-3 ЦПК України) визначено, що відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами.

При здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону (частина перша статті 129 Конституції України).

Виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство.

Порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України.

Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд справ у першій інстанції, апеляційній, касаційній інстанції та прийняття по них судових рішень належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України.

Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» роз'яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки).

Конституційний Суд України у своєму рішенні № 2-рп/2011 від 11 березня 2011 року зазначив, що давати оцінку процесуальним діям суддів щодо розгляду конкретної судової справи може лише апеляційна і касаційна інстанції при перегляді судових рішень.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, судді Солом'янського районного суду м. Києва ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок ухвалених суддею Солом'янського районного суду м. Києва ОСОБА_3 судових рішень, які у подальшому були скасовані судом апеляційної інстанції.

Твердження позивача про незаконність дій судді у цьому випадку є необґрунтованими, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами. При цьому, випадків злочинного наміру або грубої недбалості судді при ухваленні судових рішень, які в подальшому були скасовані - не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що посилання суду першої інстанції, як на підставу відмови у задоволенні позову, на незалежність судової гілки влади та на процесуальний порядок оскарження судових рішень є необґрунтованим, оскільки він не посягає на незалежність судової системи взагалі, не втручається в діяльність судді ОСОБА_3, не впливає на суддю і не оскаржує його рішення, колегія суддів вважає безпідставними, так як суд першої інстанції вірно послався в рішенні на встановлений Конституцією України та законами України порядок оскарження процесуальних рішень судді та на відсутність у діях судді при здійснення судочинства у даній справі злочинного наміру або грубої недбалості при ухваленні судових рішень.

Безпідставними є доводи апеляційної скарг про те, що, ухвалюючи рішення у даній справі, суддя ОСОБА_4 діє всупереч правовим нормам, визначеним в ухвалі Апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2017 року, а тому рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим відповідно до вимог статті 263 ЦПК України, з оглядку на те, що ухвала Апеляційного суду м.Києва від 31 січня 2017 року містить лише висновок про можливість розгляду даної справи в порядку цивільного судочинства, а не щодо розгляду справи по суті .

Позивачем не подано суду жодного доказу на підтвердження того, що йому було завдано моральну шкоду, у тому числі із замахом на його життя, у зв'язку з постановленими судом ухвалами.

Висновки суду першої інстанції достатньо обґрунтовані і підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 відсутні.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: Судді: