Справа № 461/3450/18
УХВАЛА

"20" червня 2018 р. місто Львів

Суддя Галицького районного суду м. Львова Стрельбицький В.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до судді Сихівського районного суду м.Львова Чорної Софії Зіновіївни і Ко (секретар судових засідань ОСОБА_2 Андрієвна, секретар загальної канцелярії ОСОБА_3), начальника Львівпошти-18 ПАТ «Укрпошта» ОСОБА_4, заступника начальника Львівпошти-70 ПАТ «Укрпошта» ОСОБА_5, директора Львівської дирекції ПАТ «Укрпошта» ОСОБА_6 Васильєвича і Ко про ознаки змовних злочинів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до судді Сихівського районного суду м.Львова Чорної Софії Зіновіївни і Ко (секретар судових засідань ОСОБА_2 Андрієвна, секретар загальної канцелярії ОСОБА_3), начальника Львівпошти-18 ПАТ «Укрпошта» ОСОБА_4, заступника начальника Львівпошти-70 ПАТ «Укрпошта» ОСОБА_5, директора Львівської дирекції ПАТ «Укрпошта» ОСОБА_6 Васильєвича і Ко про ознаки змовних злочинів.

ОСОБА_1 станом на день винесення даної ухвали не виконано вимог ухвали суду від 25.05.2018 року про залишення заяви без руху в зазначений термін.

Відповідно до ч.3 ст.185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві..

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 28.11.2013 року № 12-рп/2013 та відповідно до ч.1 ст.67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Сплата судового збору за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів є складовою доступу до правосуддя, який є елементом права особи на судовий захист, гарантованого ст. 55 Конституції України.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, повинен бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

У своїй практиці Європейський суд(далі - Суд) неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Суд повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець, держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співрозмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права. Право на доступ до правосуддя не є абсолютним з точки зору його практичного забезпечення, вказане право в силу своєї природи вимагає державного регулювання (яке може змінюватися залежно від місця та часу, з урахуванням потреб і ресурсів як суспільства, так і конкретних осіб). Разом з тим, таке врегулювання не повинно завдавати шкоди змісту цього права та конкурувати з іншими правами, встановленими Конвенцією.

Також, Суд наголошував, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання.

В пункті 24 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Відсутність чіткого викладу змісту позовних вимог позбавляє відповідачів права належно відстоювати свою позицію.

Вважаю за необхідне відзначити, що позиція суду при прийнятті рішення про залишення позовної заяви без руху в повній мірі забезпечила можливість позивача у встановлений Законом спосіб реалізувати своє право на доступ до правосуддя та судовий захист його прав і законних інтересів. Крім того, розяснення позивачу положень діючого законодавства, в тому числі його положень, які регламентують порядок звернення з позовною заявою до суду, в повній мірі відповідають принципам закладеним в ч. 4 ст. 12 ЦПК України, у відповідності до яких суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Крім того, мотиви покладені в основу даного судового рішення дозволяють в повній мірі забезпечити дотримання принципів закладених у положеннях ч.ч.1,2 статті 12 ЦПК України, згідно яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.

Також, суд керується положеннями статті 13 ЦПК України, згідно яких суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Разом з тим, подана заява, з вищенаведених підстав, не відповідає вимогам ЦПК України.

При таких обставинах, позовну заяву слід вважати неподаною та повернути позивачу, що не позбавляє повторного звернення до суду з аналогічним позовом після усунення недоліків, які були підставою для повернення позову.

Керуючись ч.3 ст.185 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

позовну заяву ОСОБА_1 до судді Сихівського районного суду м.Львова Чорної Софії Зіновіївни і Ко (секретар судових засідань ОСОБА_2 Андрієвна, секретар загальної канцелярії ОСОБА_3), начальника Львівпошти-18 ПАТ «Укрпошта» ОСОБА_4, заступника начальника Львівпошти-70 ПАТ «Укрпошта» ОСОБА_5, директора Львівської дирекції ПАТ «Укрпошта» ОСОБА_6 Васильєвича і Ко про ознаки змовних злочинів вважати не поданою та повернути позивачу.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.354 ЦПК України, учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Стрельбицький В.В.