Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 червня 2018 року справа № 542/1815/17

2-о/542/16/18

Новосанжарський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Стрельченко Т.Г.,

при секретарі Нестеренко О.В,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Нові Санжари цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , представника заявника адвоката Ганчук Павла Ярославовича, зацікавлені особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення,
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернувся до Новосанжарського районного суду Полтавської області з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що з 27.09.2017 року він є членом Громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права». ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Луганськ, був зареєстрований і проживав за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Жовтневим РВ УМВС України в Луганській області 25.11.1997 року.

На даний час є пенсіонером за віком.

В травні 2015 року ОСОБА_1 був вимушений переміститись з місця свого постійного проживання на тимчасово окупованій території Луганської області до с. Мар`янівка Новосанжарського району Полтавської області, де зараз постійно проживає, а отже дана адреса є його фактичним місцем проживання, про що свідчать довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 27.05.2015 року та № 465 від 27.09.2017 року.

Як загальновідомо, у кінці лютого на початку березня 2014 року перекинуті з Росії війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України.

До початку збройної агресії Російської Федерації та подальшої окупації частини території Луганської області, ОСОБА_1 в оточенні своєї родини почував себе повноцінним громадянином нашої держави, мав налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя, будував плани на майбутнє, але війна на рідній землі зруйнувала все їх життя.

Приблизно з березня 2014 року в Луганську стали проходити акції протесту проти нового керівництва країни, протестуючі відмовлялись виконувати вказівки головних органів влади, по місту лунали заклики до створення нових держав з ціллю приєднання їх до Російської Федерації, а на початку квітня 2014 року в Луганську під керівництвом військових розпочалися захоплення будівель Управління СБУ, обласної державної адміністрації та інших адміністративних будівель міста, вони захоплювали станови, знімали українські прапори і встановлювали російські.

27 квітня 2014 року була проголошена так звана «ЛНР», а 11 травня 2014 року в м. Луганськ був проведений «референдум» щодо незалежності і приєднання так званої «ЛНР» до Російської Федерації. ОСОБА_1 особисто участі в референдумі не приймав тому, що вважає себе патріотом України, має чітку проукраїнську позицію і не бажає співпрацювати з російськими загарбниками. Після проведення так званого «референдуму», він зробив висновок, що більша частина населення міста Луганська позитивно віднеслась до ідеї відокремлення частини Луганського регіону від України.

В кінці травня 2014 року проїзди з Луганська на контрольовану Україною територію були перекриті блокпостами проросійських бойовиків, вводилась комендантська година. Вулицями Луганська почала пересуватись військова техніка з російською символікою, бронетранспортери. ОСОБА_1 дуже хвилювався за власне життя і життя своєї родини, оскільки раніше ніколи не бачив такої кількості військової техніки та агресивно налаштованих озброєних людей. Проводилась примусова мобілізація проросійськими бойовиками серед місцевого населення, забирали людей прямо на вулицях, ходили по домівках. За проукраїнську позицію, ОСОБА_1 також затримували і протягом 10 днів тримали у полоні, схиляли вступити до лав так званої «ЛНР», погрожували, але згодом відпустили. Для нього це було великим випробуванням і потрясінням, це позначилося на його моральному стані, підірвало його здоров`я.

На початку червня 2014 року почалися обстріли в районі Управління Луганської прикордонної служби, а також міста в цілому. Російські війська розташувались в напрямку населених пунктів Новосвітлівка, Хрящевате і селища Лисе.

З часом на території Луганська було розпочато жорстку російську пропаганду. В червні 2014 року на території так званої «ЛНР» припинилось мовлення українських телеканалів та радіопередач, замість яких в ефір виходили російські. Все робилося для того, щоб українські громадяни отримували неправдиву інформацію з приводу всіх подій, які відбуваються на сході країни. Крім того, місцеві жителі боялись спілкуватись українською мовою, як це бачив ОСОБА_1 , боялися висловлювати будь-яку підтримку на адресу України, адже в будь-який момент могли бути підданими фізичному примусу зі сторони проросійських бойовиків.

ОСОБА_1 вказує, що життя в окупованому Луганську, все більше ускладнювалося через постійні бойові дії, але вони продовжували жити і терпіти весь цей жах. Так, масово закривалися магазини, а ті, які продовжували свою роботу, були з невеликим вибором товарів, оскільки постачання їх поступово припинялось. Стан води в місті погіршився через нестабільну роботу Луганської фільтраційної станції, тому що вона постійно зазнавала обстрілів. Асортимент ліків значно зменшився, ціни на них стрімко зростали. Місто належним чином не було забезпечене роботою транспортної системи, так як вона була більшістю пошкоджена. Люди масово виїжджали.

Описані вище обставини призвели до неможливості подальшого проживання у місті Луганськ, а тому внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, ОСОБА_1 був змушений переїхати з родиною в травні 2015 року до Полтавської області у Новосанжарський район, де довелося пристосовуватися до нових життєвих умов в чужому регіоні, фактично починати життя спочатку, шукати житло, роботу, влаштовувати дитину, на окупованій території залишилось все майно, котре заробляли довгі роки. ОСОБА_1 вказує, що він ніколи не виїжджав з рідної домівки, він і його діти народилися на ОСОБА_2 , на Луганщині залишились його близькі родичі і друзі, з якими він давно не бачився і за яких він дуже хвилюється, там його дім і там він прожив все своє життя.

Вказує, що на даний час, він не відчуває впевненості у завтрашньому дні, а головне тяжко жити з думкою, що вони не можуть повернутися на рідну землю поки там присутні російські війська.

ОСОБА_1 вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Луганської області було порушено цілу низку прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року, Протоколом (Перший протокол) до цієї Конвенції від 20 березня 1952 року та Протоколом № 4 до цієї Конвенції від 16 вересня 1963 року, зокрема: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії.

Отримані ОСОБА_1 довідки про взяття на облік внутрішньо-переміщених осіб № від 27.05.2015 року та № 465 від 27.09.2017 року, видані Управлінням соціального захисту населення Новосанжарської РДА, посвідчують лише факт його вимушеного переселення з м. Луганськ Луганської області до с. Мар`янівка Новосанжарського району Полтавської області, і не містять в собі зазначення причини такого переселення, оскільки даний орган не має таких повноважень.

Звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту того, що вимушене переселення з окупованої території Луганської області, Україна, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України, обумовлено тим, що заявник має на меті визначити свій статус як особа, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (жертви потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.

Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 04.12.2017 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 27.02.2018 року суддею Лизенком А.В. справу прийнято до свого провадження, призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 10.04.2018 року задоволено заяву про самовідвід судді Лизенка А.В.

Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 16.04.2018 року суддею Стрельченко Т.Г. справу прийнято до свого провадження, призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

Заявник та його представник в судове засідання не з`явились, представник заявника надав письмову заяву, в якій просив розгляд справи проводити за їх відсутності, заявлені вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі.

Представник зацікавленої особи Міністерства соціальної політики України в судові засідання 29.05.2018 року та 19.06.2018 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, заперечень щодо заявлених вимог суду не надав.

Представник зацікавленої особи Посольства Російської Федерації в Україні в судове засідання 29.05.2018 року та 19.06.2018 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, заперечень щодо заявлених вимог суду не надав.

Дослідивши письмові матеріали справи та давши належну оцінку доказам, суд приходить до висновку про задоволення заяви, оскільки за змістом ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення.

Судом встановлено, що з 27.09.2017 року ОСОБА_1 є членом Громадської організації «Всеукраїнський рух «Сила права» (т. 1, а.с. 29).

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Луганськ. Зареєстрований і проживав за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Жовтневим РВ УМВС України в Луганській області 25.11.1997 року (т. 1, а.с. 32-34).

На даний час ОСОБА_1 є пенсіонером за віком(а.с. 35).

З довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб № від 27.05.2015 року та № 465 від 27.09.2017 року, виданих Управлінням соціального захисту населення Новосанжарської РДА, вбачається, що ОСОБА_1 має фактичне місце проживання/перебування за адресою: с. Мар`янівка Новосанжарського району Полтавської області (т.1, а.с. 36, 37).

Статтею 1 ЗУ «Про оборону України» визначено, що збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України.

Постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», з аналізу якої вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування на території України Чорноморського флоту Російської Федерації від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин.

27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради міністрів та Верховної ради Автономної Республіки Крим. Водночас відбулося створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходилися кораблі Військово-Морських Сил України. За цих обставин лідер партії «Русское единство» Сергій Аксьонов у незаконний спосіб проголосив себе головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим та закликав Президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, порушуючи як міжнародне право, так і чинну українсько-російську договірно-правову базу, а також Будапештський меморандум, звернувся до Ради Федерації Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 01 березня 2014 року, протиправно легалізуючи ці порушення, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російською Федерацію, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року «Територіальна цілісність України».

17 березня 2014 року Верховна рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації Путіним «Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів».

21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов Республики Крым и города федерального значения Севастополя».

Згідно з Постановою Верховної ради України № 337-VІІ Про Заяву Верховної ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», прийнятою 21 квітня 2015 року, зазначені події на сході України відбувалися за наступним сценарієм.

Протягом травня 2014 року самозвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також були задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України.

11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки». Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме «Луганська Народна Республіка» та «Донецька Народна Республіка» не були визнані міжнародною спільнотою про що свідчать наступні, досліджені в суді докази.

Із наданих заявником статей засобів масової інформації судом встановлено, що Міністерство закордонних справ Великобританії назвало прикрим факт проведення референдуму 11 травня на Донбасі (http://ua.korrespondent.net/world/3361365-mzs-brytanii-nazvav-prykrym-faktom-referendum-na-donbasi) (т. 1, а.с. 38). Тим часом прес-секретар Держдепартаменту США ОСОБА_11 заявила, що США не визнають результати референдуму про незалежність "Донецької народної республіки" (http://ua.korrespondent.net/ukraine/politics/ 3361226-derzhdepartament-ssha-znovu-zaiavyv-pro-evyznannia referendumiv-na-donbasi) (а.с. 39).

Крім цього, прес-секретар верховного представника ЄС із закордонних справ ОСОБА_3 заявила, що: «так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях нелегітимні, і ми не визнаємо їх результатів. Ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичною легітимністю» (http://www.ukrinform.ua/rubricpolitycs/1660771e_s_ ne_viznae_referendum_na_hodi_ukraiini_1937380.html) (т. 1, а.с. 40).

Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї.

На підтвердження цього заявником були наведені наступні докази по справі.

23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітрянодесантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: «За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)».

На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29 серпня у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, делегація України заявила: «Росія розпочала безпосереднє воєнне вторгнення на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил». Після надзвичайного засідання комісії Україна - НАТО, скликаного 29 серпня 2014 року на прохання України, Генеральний секретар НАТО Расмуссен кваліфікував вторгнення Збройних Сил Російської Федерації через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як «серйозну ескалацію збройної агресії Росії проти України».

Іррегулярні збройні формування, задіяні Російською Федерацією у агресивній війні проти України, систематично підкріплювалися російськими найманцями з числа звільнених у запас військовослужбовців Збройних Сил Російської Федерації та постачанням зброї і військової техніки, включаючи танки, артилерійські системи, протитанкові засоби та сучасні зенітно-ракетні комплекси. Це підтверджувалося численними затриманими громадянами Російської Федерації та військовослужбовцями Збройних Сил Російської Федерації.

Так, за повідомленням прес-центру Служби безпеки України від 09 травня 2014 року, працівниками СБУ було отримано чергові докази безпосередньої участі спецслужб Російської Федерації у подіях, які відбуваються на Сході України. 08 травня 2014 року, при спробі незаконного перетину державного кордону України поза пунктом пропуску в Луганській області, співробітниками СБУ га Державної прикордонної служби затримано двох громадян Російської Федерації, які за завданням російських спецслужб мали взяти участь у заходах екстремістського характеру. За свідченням одного з затриманих, громадянина РФ ОСОБА_4 , безпосередньо перед від`їздом до України він отримав інструктаж та завдання від співробітника Федеральної служби безпеки Російської Федерації, який надав сприяння у перетині державного кордону (т. 1, а.с. 41).

Згідно даним прес-центру Служби безпеки України від 05 вересня 2014 року, 04 вересня 2014 року на Луганщині співробітниками СБУ було ліквідовано диверсійно-підривну групу, яка входила до складу «ЛНР», під керівництвом громадянина Російської Федерації, 1963 року народження, на прізвисько « ОСОБА_5 ». Під час перевірки співробітниками спецслужби було встановлено, що члени даної диверсійно-підривної групи готували серію терористичних актів одразу у кількох районах Луганщини з метою дестабілізації ситуації у регіоні для підтримки незаконних військових формувань «ЛНР» та російських військ. Під час обшуку в особистих речах росіянина були знайдені снайперська гвинтівка з оптичним прицілом, близько 20 споряджених магазинів з набоями для зброї різної модифікації, гранати РГ-42, російські рублі, наркотики, а також паспорт громадянина Російської Федерації ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ?art_id=130952 &cat_id=130900) (т. 1, а.с. 42).

Згідно даних прес-центру Служби Безпеки України від 14 жовтня 2014 року, затриманий громадянин Російської Федерації, ОСОБА_6 , з позивним « ОСОБА_7 », який обіймав посаду оператора ПЗРК, що зазначено в посвідченні «Народного ополченця», засвідчив, що за період його чергування на блокпостах проросійських бойовиків, розташованих поряд з кордоном, він бачив пересування російської військової техніки у кості щонайменше 200 одиниць, яка в`їжджала на територію України зі сторони Ростовської області, Російської Федерації через пункт пропуску «Ізварине» ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ?art_id=l32613&cat_id=132376) (т. 1, а.с. 43).
29 червня 2016 року незалежна неурядова правозахисна організація Міжнародне партнерство за права людини разом із Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською Спілкою представила Звіт «Звідки відкрили вогонь? Розслідування транскордонних атак на сході України». Відповідно до Звіту, перетини кордону та напади на українські території були організовані за допомогою військових підрозділів Російської Федерації. Покинуті речі персонального вжитку та сліди переміщення військової техніки; рух російських військових підрозділів на території Російської Федерації і через кордон України; факти нелегальних перетинів українського кордону комбатантами з Російської Федерації, які згодом здійснювали напади на об`єкти військової інфраструктури, державні прикордонні частини та цивільні об`єкти; здійснення атак з локацій військових частин регулярних збройних сил Російської Федерації слугують цьому підтвердженням. Крім того, проаналізовані у звіті докази прямого втручання російських збройних сил, служб безпеки, осіб, які прямо пов`язані з військовими підрозділами Російської Федерації, а також аналіз атак на населені пункти Луганської області влітку 2014 року доводять наявність міжнародного характеру збройного конфлікту на Донбасі. (http://iphronline.org/wp-content/uploads/2016/07/ Ukr-Joint-report-cross-border-shelling-June-2016.pdf) (т. 1, а.с. 44-71).

Незважаючи на укладення Мінських домовленостей (Мінський протокол від 5 вересня 2014 року, Мінський меморандум від 19 вересня 2014 року і Мінський «Комплекс заходів від 12 лютого 2015 року»), за якими Російська Федерація та підконтрольні їй бандитські угрупування взяли на себе обов`язки по припиненню збройного конфлікту, Російська Федерація з більшою або меншою інтенсивністю продовжує збройну агресію проти України. З моменту підписання 05 вересня 2014 року Мінського протоколу Збройні сили Російської Федерації та іррегулярні підрозділи російських найманців захопили Донецький аеропорт, місто Дебальцеве та інші населені пункти, розширивши контрольовану ними територію України у Донецькій та Луганській областях більше ніж на 500 квадратних кілометрів. Постачання російських окупаційних сил відбувається, зокрема, за допомогою так званих «гуманітарних конвоїв», які регулярно скеровуються Російською Федерацією на територію України шляхом несанкціонованого перетину українсько-російського державного кордону всупереч чинному законодавству України та міжнародним правилам, встановленим Міжнародним Комітетом Червоного Хреста, що ставить під сумнів гуманітарний характер таких конвоїв. Під виглядом виконання Мінського «комплексу заходів» від 12 лютого 2015 року російська сторона здійснює перегрупування своїх збройних підрозділів, важких озброєнь, концентрацію їх на Артемівському, Волноваському, Донецькому, Маріупольському напрямках, а також постійно тримає біля українсько-російського кордону численне угруповання своїх регулярних Збройних Сил.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, збройна агресія це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

За змістом абзацу 2 постанови Верховної ради України «Про Заяву Верховної ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04 лютого 2015 року № 145-VIII, з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки».

Також постановою Верховної ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Результатом такого звернення стало визнання міжнародним співтовариством через схвалення 08.07.2015 року переважною більшістю членів Парламентської Асамблеї ОБСЄ двох резолюцій, зокрема Резолюції «Продовження очевидних грубих і невиправлених порушень Російською Федерацією міжнародних норм і принципів ОБСЄ» та резолюції «Викрадені і незаконно утримувані громадяни України на території Російської Федерації», які засвідчили факт здійснення Російською Федерацією збройної агресії проти держави України та факт протиправності утримання українських політичних в`язнів в Російській Федерації.

Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.

Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.

Так, резолюція Парламентської Асамблеї Європи від 09 квітня 2014 року рішуче засуджує дозвіл Ради Федерації Росії на застосування військової сили в Україні, російську військову агресію та подальшу анексію Криму, що є явним порушенням міжнародного права (http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/mpz/docs/ 1925_rez_1988_(2014).htm) (т.1, а.с. 84-88).

Резолюція Європарламенту (2014/2965 (RSP)) від 15 січня 2015 року щодо ситуації в Україні рішуче засуджує агресивну та експансіоністську політику Росії, що становить загрозу цілісності та незалежності України, а також потенційну загрозу для самого Європейського Союзу, включаючи незаконну анексію Криму та ведення неоголошеної гібридної війни проти України, у тому числі інформаційної війни, поєднуючи кібервійни, використання регулярних та нерегулярних збройних сил, пропаганда, економічного тиску, енергетичного шантажу, дипломатії та політичної дестабілізації, підкреслює, що такі дії є порушенням міжнародного права (http://council.mfa.gov.ua/ua/press-center/mfa-news/31704-shhodo-rezolyuciji-jevropejsyko go-parlament upro-situaciju-v-ukrajini-vid-15-sichnya-2015-roku) (т.1, а.с. 89).

Резолюція Парламентської Асамблеї Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації та вводить термін «окупований» по відношенню до Автономної Республіки Крим та м. Севастополь (http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/mpz/ docs/2128_rez_2067_(2015).htm) (т. 1, а.с. 90-93).

Згідно з ч. 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 2 ст. 61 ЦПК України.

Отже наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародною спільнотою.

На окупацію Російською Федерацією частини території України вказують також норми міжнародного та національного законодавства Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 року, IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 року і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 року.

Існуючі правові норми, що визначають режим окупації, переважно засновані на положенні ст. 42 Гаазької конвенції 1907 року : «Територія вважається зайнятою, якщо вона дійсно знаходиться під владою ворожої армії». Згідно з цією ж ст. 42 Гаазької конвенції 1907 року, територія, до якої застосовано право окупації, повинна «дійсно перебувати під владою ворожої армії», причому «зайняття поширюється лише на ті області, де ця влада встановлена і в змозі проявляти свою діяльність».

Тобто поняття окупації може бути застосоване до територій, зайнятих країною агресором, якщо наявний її фактичний ефективний контроль цих окупованих територій. Стан окупації послідовно визначається на основі фактів. Абсолютно не має значення, чи отримала схвалення така окупація Радою Безпеки, або ж вона просто є наслідком агресивного вторгнення, звільнення, або ж має місце офіційна заява в якості такої.

Аналіз існуючих правових норм, що визначають режим окупації, переважно заснованих на положеннях Гаазької конвенції 1907 року дає підстави стверджувати, що для окупації характерне збереження владних структур (хай навіть у вигнанні) переможеної держави і продовження опору та військових дій проти держави-окупанта.

Таким чином, з аналізу вказаних норм міжнародного та національного законодавства вбачається, що ознаками ефективного контролю є: достатня присутність військ держави окупанта; держава окупант здійснює свою владу над окупованою владою, яка втратила здатність до громадських функцій; ворожі сили здалися, були переможені чи відступили; над територією була встановлена тимчасова адміністрація; держава окупант видає укази громадянському населенню та контролює їх виконання.

На підтвердження здійснення Російською Федерацією такого ефективного контролю частини території України, а саме частини Донецької і Луганської областей, з усіма його ознаками свідчать наступні приклади.

З статті «В Луганську область з Росії увійшла колона військової техніки - прес - центр АТО» від 22.11.2014 року, яка розміщена на сторінках Інтернет-порталу «Преса України», повідомлялося, що з території Російської Федерації в Луганську область зайшло 20 одиниць військової техніки. Як інформує прес-центр антитерористичної операції, за останню добу через прикордонний пропускний пункт «Ізварине» на територію України з Росії зайшло до 20 одиниць військової техніки, яка вирушила в напрямку Луганська. Також відзначається продовження процесу ротації регулярних підрозділів Збройних сил РФ, які знаходяться на кордоні з Україною. Зокрема, мотострільців російських військ замінюють танкові підрозділи. Крім того, в районі Трьохізбенки зросла кількість випадків використання російських безпілотників (http://uapress.info/uk/news/show/48726) (т. 1, а.с. 94).
Із змісту статті «Російська військова техніка перетнула кордон України - іноземні журналісти» від 15.08.2014 року, яка опублікована на сторінках Інтернет-порталу у «Коррреспондент.net», повідомлялося, що спостерігався активний рух російської військової техніки, яка заїжджає на територію України в Луганському напрямку. Так відповідно статті журналіст газети «The Guardian» Шон Уокер повідомляв, що став свідком того, як колона російської військової техніки перетнула кордон України. За його словами, в колоні бронетехніки рухалися кілька десятків БТРів, військові машини піхоти, військові вантажівки, які везли за собою артилерію. ОСОБА_8 , в свою чергу повідомляв, що поблизу пропускного пункту Ізварине помітив близько 50 БТРів. Кореспондент газети «Telegraph» Роланд Оліфант також зазначив, що колона бронетранспортерів і вантажних автомобілів з військовою символікою Російської Федерації перетнули кордон з Україною (http://ua.korrespondent.net/ukraine/events/3406109-rosiiska-viiskova-tekhnika peretnula-kordon-ukrainy-inozemni-zhumalisty) (т. 1, а.с. 95, 96).

Інформаційний Інтернет-портал «Ukr.Media» опублікував статтю «У ЛНР створили митницю і прикордонний пункт на кордоні з ДНР» від 23.04.2015 p., де повідомлялося, що призначений владою «ЛНР» так званий начальник державного митного комітету «ЛНР» Андрій Карпака, наголошував на тому, що прикордонний митний контроль у «ЛНР» здійснюється силами шести митних постів. Створені такі територіальні органи , як митний пост «Луганськ» та «Красний Луч», автомобільні прикордонні митні пости:«Ізварине», «Червонопартизанськ», «Довжанський» і залізничний митний пост «Червона Могила». Також згідно з розпорядженням Ради Міністрів «ЛНР» передбачено відкриття митних постів в містах Свердловськ та Алчевськ та цілодобовий мобільний митний пост на кордоні з так званою «ДНР», на якому буде забезпечено цілодобове чергування працівників Департаменту боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил ГТК «ЛНР» (https://ukr.media/ ukrain/234726/) (т. 1, а.с. 97).

На офіційному сайті Народної Ради так званої «Луганської народної республіки» був розміщений «новостворений Закон «О полиции»» від 10.11.2014 р. № 38-1, яким визначені правові і організаційні засади діяльності поліції «Луганської народної республіки» та прописані основні завдання, принципи діяльності, порядок призначення керівників органів поліції, структура і штатна чисельність, права і обов`язки, порядок прийому і проходження служби в поліції, підготовка кадрів, порядок присвоювання звання, соціальні гарантії і правовий захист, матеріально - технічне забезпечення співробітників поліції. Також прописано, що з моменту вступу в силу вищезазначеного «Закону Луганській Народної Республіки про Поліцію» від 20.05.2014 року. Закон України від 20.12.1990 року № 565-ХХІІ «Про міліцію» втрачає силу (https://nslnr.su/zakonodatelsvo normativno-pravovaya-baza/907/) (т. 1, а.с. 98-128).

В статті «Українські бійці відступають від міста Лутугине Луганської області» від 01.09.2014 pоку, яка розміщена на сторінках інформаційного Інтернет - сайту «iPress.ua» повідомлялося, що українські військові витримали бій з батальйонами новітніх російських танків Т-90 в районі Лутугине Луганської області і відступають. При відході їх безперервно обстрілювала артилерія, є багато поранених. Також повідомлялося, що українські військові під натиском російських військ відійшли з аеропорту Луганська і що на сході України на зміну терористам прибувають російські війська (http://ipress.Ua/news/ukrainski_ biytsi_vidstupayut_vid_mista_lutugyne_luganskoi_oblasti volonter_82981.html) (т. 1, а.с. 129)

В статті «У Луганську учасники «російської весни» захопили ОДА та просять у Путіна ввести війська» від 02.03.2014 року, що розміщена на сторінка Інтернет-порталу «Українська правда», повідомлялося, що у Луганській ОДА пройшло засідання облради з порядком денним «Про суспільно-політичну ситуацію в країні», за підсумком якого будівлю захопили учасники мітингу «Російська весна». Мітингувальники прийняли резолюцію про проведення в регіоні референдуму про від`єднання Донбасу. Крім того, мітингувальники склали звернення до ОСОБА_9 , в якому просили ввести війська в Луганськ. Депутати облради вирішили не підписувати резолюцію, на що демонстранти почали штурм будівлі. Люди в масках з російськими прапорами і з щитами зламали ворота та двері, прорвалися до облради, заблокували всі входи і на даху встановили російський прапор. Депутатів змусили залишити приміщення (http://www.pravda.com.ua/news/2014/03/2/7017106/) (т. 1. а.с. 130, 131)
18 травня 2014 року на засіданні так званих народних депутатів Народної ради «ЛНР» була прийнята Конституція, як тимчасовий закон самопроголошеної республіки, в якій зазначені основи конституційного устрою, повноваження Глави, Народної ради, Ради міністрів псевдо республіки, положення про судову владу, прокуратуру та органи місцевого самоврядування, офіційний текст якої розміщений на сайті Народної ради ЛНР» (https://nslnr.su/zakonodatelstvo/normativno-pravovaya-baza/591/) (т. 1, а.с. 132-152).
Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року держави-члени мають нести відповідальність за будь-яке порушення гарантованих Конвенцією прав та свобод громадян, які перебувають під їхньою «юрисдикцією». Здійснення юрисдикції є для Договірної держави необхідною умовою, аби вона могла нести відповідальність за дії або бездіяльність, що ставляться їй у вину, та які порушують твердження щодо недотримання прав та свобод, викладених в Конвенції.

Згідно з існуючою судовою практикою «юрисдикція» у відповідності зі статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року не обмежується національними територіями держав-учасниць цієї Конвенції. Відповідальність держави-учасниці поширюється на випадки, коли будь-яка дія чи бездіяльність її влади приводить до певних наслідків за межами її території. Тобто держава (її збройні сили або підконтрольні їй місцеві адміністрації) отримала можливість здійснювати ефективний контроль над територією, яка знаходиться за межами її національних кордонів.

Отже, саме Російська Федерація зобов`язана забезпечувати права та свободи, гарантовані Конвенцією на території Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей, оскільки ці складові частини території України перебувають під фактичним контролем Росії, тобто вони перебувають під її юрисдикцією у значенні статті 1 Конвенції. Відповідно, Російська Федерація відповідальна за порушення прав і свобод громадян, що гарантовані Конвенцією на цих територіях.

Однак Російська Федерація неодноразово порушувала норми Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про захист цивільного населення під час війни» від 12 серпня 1949 року, а також Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, та відповідно такі права фізичних осіб як, зокрема: право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванням. Такі факти підтверджуються, серед іншого постановою Верховної ради України Про Заяву Верховної ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року № 337-VIII.

Відповідно до Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, яка є чинною для Російської Федерації в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР з 10 травня 1954 року, то її положення застосовуються до всього цивільного населення держав, що беруть участь у конфлікті, тобто не лише до іноземних громадян, що перебувають на території однієї з воюючих держав, а й до громадян цих держав, а також до цивільного населення окупованих територій.

У ст. 2 IV Женевської конвенції 1949 року зазначено, що Конвенція буде застосовуватися у всіх випадках окупації всієї або частини території Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не зустріне жодного збройного опору.

Згідно з Конвенцією Організації Об`єднаних Націй «Про захист цивільного населення під час війни» від 12 серпня 1949 року, вона застосовується до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.

Відповідно до ст. 4 Конвенції особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Жодній Високій Договірній Стороні не дозволяється звільняти себе чи будь-яку іншу Високу Договірну Сторону від відповідальності, яку несе вона чи інша Висока Договірна Сторона за порушення, наведені в 147 статті (ст. 148 цієї Конвенції).

Стаття 91 Протоколу I до Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про захист цивільного населення під час війни» від 12 серпня 1949 року стосується відповідальності: сторона, що перебуває у конфлікті й порушує положення цієї Конвенції, або цього Протоколу, повинна відшкодовувати завдані збитки, якщо для цього є підстави. Вона несе відповідальність за всі дії, що вчиняються особами, які входять до складу її збройних сил.

Основна ідея права військової окупації полягає в тому, щоб на час збройного конфлікту зберегти на окупованих територіях status quoante раніше існуюче положення, для того, щоб забезпечити в майбутньому безболісне повернення таких територій відповідній державі. Згідно зі ст. 43 IV Гаазької конвенції 1907 року, супротивник, що зайняв територію, зобов`язаний вжити всіх залежних від нього заходів для того, щоб наскільки це можливо відновити і забезпечити громадський порядок та суспільне життя, і при цьому він повинен поважати існуючий в країні. Положення вищезазначеної Конвенції передбачають розв`язання конкретних питань, таких, як: створення безпечних зон, захист поранених і хворих, а також лікарень і медичного персоналу, доставка медикаментів, спеціальні заходи по захисту дітей та налагодження зв`язків між членами розлучених сімей.

За правилом ст. 3 IV Женевської конвенції 1949 року з особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто hors de combat (той, що вийшов з ладу (фр.)) унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії.

Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб: a) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури; b) захоплення заручників; c) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження; d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні.

Згідно ст. 27 згаданої Конвенції Особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім`ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу.

Однак всупереч норм вказаної Конвенції, Російська Федерація неодноразово порушувала такі права громадян України, передбачені та гарантовані Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту як право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванням, право не перебувати в рабстві або підневільному стані, право на свободу і особисту недоторканість, право на справедливий суд, право не бути покараним без закону, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Така позиція закріплена і в постанові Верховної ради України Про Заяву Верховної ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків».

Про наявність цих порушень свідчить аналіз наступної інформації.
Статтею «Мирный митинг в Луганске закончился побоищем» від 09.03.2014 року на інтернет-порталі «Преступности нет» висвітлюються події про те, що під час урочистостей з нагоди 200-річчя з дня народження поета ОСОБА_10 09 березня 2014 року між учасниками проросійського мітингу та активістами проукраїнських сил сталася сутичка: проросійські активісти силою розігнали зібрання біля пам`ятника Тараса Шевченка. Під час проросійського мітингу також відбулося захоплення приміщення Луганської ОДА та був вивішений російський прапор на будівлі (https://news.pn/ru/incidents/98788) (т. 1, а.с. 153, 154)

Згідно статті «У Луганську бойовики штурмували військкомат і військову частину, поранено двох солдат-строковиків» від 03 травня 2014 року, яка опублікована в Інтернет-порталі «Ракурс», 03 травня 2014 року в Луганську бойовики «армії південного сходу», відкривши вогонь з автоматів, взяли штурмом будівлю військкомату, де знаходилися військовослужбовці строкової служби, в результаті чого було поранено одного українського солдата. Також в статті зазначається, що цього ж дня бойовиками було атаковано військову частину № НОМЕР_2 Національної гвардії України ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) (т. 1, а.с. 155).
На сайті «obzor.lg.ua» 28.05.2014 року розміщено статтю «Народный губернатор» Болотов диктует условия телерадиокомпаниям Луганщины», в якій повідомляється, що на офіційному сайті «ЛНР» опублікований наказ № 9 для «всех телерадиокомпаний, находящихся на территории ЛНР», підписаний «народным губернатором» Болотовим. Змістом документу є вимоги у наданні ефірного часу для розміщення матеріалів виробництва ЛНР, регулярного транслювання нібито правдивого та адекватного матеріалу про діяльність Верховної ОСОБА_8 ЛНР, а також про ключові події у житті ЛНР. Наказ був наслідком введення військового положення на території ЛНР (http://www.obzor.com.ua/node/36126) (т. 1, а.с. 156).
В статті «Луганськ знеструмлений і без води - міська влада», яка була опублікована 18.07.2014 року на Інтернет-сайті «Радіо Свобода» повідомлялося, що внаслідок бойових дій знеструмлений майже весь Луганськ, у місті відсутнє водопостачання. У зв`язку з постійними сутичками в місті, фахівці не можуть виїхати на місце для ліквідації наслідків аварії. Протягом попереднього тижня в Луганську тривав обстріл житлових кварталів з артилерійської зброї. Як стверджує речник антитерористичної операції ОСОБА_11 , це роблять озброєні проросійські бойовики. Цю ж версію підтримують у соцмережах мешканці міста, які пишуть, що ракети по околицях летять із центру міста (http://www.radiosvoboda.org/a/25461383.html) (т. 1., а.с. 157, 158).
Із змісту статті «Вооружённые люди украли 20 бензовозов: Луганск вскоре останется без бензина. Такая же ситуация и с продуктами питания,- СМИ» від 06.06.2014 року, яка міститься на сторінках Інтернет-порталe «Цензор.нет», вказано що у Луганську владу здійснюють озброєні проросійські бойовики. Вони, перебуваючи на блокпостах, здійснюють грабежі підприємців, в зв`язку з чим до міста припинено завезення продуктів харчування із сусідніх областей. На обласній дорозі м. Луганська озброєними проросійськими бойовиками було викрадено 20 бензовозів, внаслідок чого місто залишилось без палива (http://censor.net.ua/news/288771/vo6rujennye_lyudi_ukrali_20_benzovozo_vlugansk_vskore_ostanetsya_bez_benzina_takayaJe_situatsiya_i) (т. 1, а.с 159).
Також сайт Інтернет-видання «Тиждень.uа» 24.07.2014 року у статті «Укрпошта зупинила прийом та доставку відправлень до низки міст Донбасу» повідомляє про збільшення кількості випадків незаконних зупинок, блокування, огляду та навіть обстрілу машин ПАТ «Укрпошта» озброєними проросійськими угрупуваннями. У зв`язку з постійними обстрілами зі сторони проросійських бойовиків, неможливістю дістатися до місця призначення пошти, дбаючи про здоров`я та життя працівників підприємства, а також захищаючи особисту інформацію користувачів послуг ПАТ «Укрпошта», призупинено поштове сполучення із Антрацитівським, Краснодонським, Лутугинським, Перевальським, Попаснянським, Свердловським, Слов`яносербським, Станично-Луганським районами, а також містами Луганськ, Алчевськ, Брянка, Кіровськ, Красний Луч, Лисичанськ, Первомайськ, Ровеньки, Рубіжне, Сєверодонецьк, Стаханів Луганської області (http://tyzhden.ua/News/115188) (т. 1, а.с. 160).
Масовість таких порушень призвела до того, що в результаті збройної російської агресії на території Донецької та Луганської областей та на території Автономної Республіки Крим понад 921 000 осіб були переміщені в межах України станом на 23.01.2015 року, що підтверджується резолюцією Парламентської Асамблеї Ради Європи «Гуманітарна ситуація українських біженців і переміщених осіб» № 2028 від 27 січня 2015 року (http://wl.cl.rada.gov.ua/pls/mpz/docs/2004_rez_2028(2015).htm) (т. 1, а.с. 161-166).
Більше 2 000 000 осіб залишаються в районах, контрольованих проросійськими бойовиками, схильними до нестабільності, серйозних порушень прав людини і створення неадекватних умов життя. За даними УВКБ ООН (UNHCR Ukraine) станом на 14 серпня 2015 року 1 438 000 осіб були змушені покинути свої домівки внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України (http://unhcr.org.ua/en/2011-08-26-06-58-56/news-archive/1244-internal-displacement-map) (т. 2, а.с. 1).
Крім цього, відповідно до Заяви Міністерства закордонних справ України щодо виконання Мінських домовленостей від 01 березня 2016 року з моменту початку агресії загинуло понад 2600 українських військовослужбовців та понад 9000 було поранено (http://coe.mfa.gov.ua/ua/press-center/statements/5177-zajava-ministerstva-zakordonnih-sprav-ukrajini-shhodo-vikonannya-minsykih-domovlenostej) (т. 2, а.с. 2, 3).
Що стосується обставин вимушеного переселення заявника з частини окупованої Російською Федерацією території Луганської області, зокрема до с. Мар`янівка Новосанжарського району Полтавської області, то суд виходить з наступного.

Відповідно до Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту (чинна для Росії з 10.05.1954 року в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР), то її положення застосовуються до всього цивільного населення держав, що беруть участь у конфлікті, тобто не лише до іноземних громадян, що перебувають на території однієї з воюючих держав, а й до громадян цих держав, а також до цивільного населення окупованих територій.

У ст. 2 IV Женевської конвенції 1949 року зазначено, що Конвенція буде застосовуватися у всіх випадках окупації всієї або частини території Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не зустріне жодного збройного опору.

Згідно зі ст. 43 IV Гаазької конвенції 1907 року, супротивник, що зайняв територію, зобов`язаний вжити всіх залежних від нього заходів для того, щоб наскільки це можливо відновити і забезпечити громадський порядок та суспільне життя, і при цьому він повинен поважати існуючий в країні. Положення вищезазначеної Конвенції передбачають розв`язання конкретних питань, таких, як: створення безпечних зон, захист поранених і хворих, а також лікарень і медичного персоналу, доставка медикаментів, спеціальні заходи по захисту дітей та налагодження зв`язків між членами розлучених сімей.

За правилом ст. 3 IV Женевської конвенції 1949 року з особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто hors de combat (той, що вийшов з ладу (фр.) унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії.

Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб: a) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури; b) захоплення заручників; c) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження; d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні.

Згідно ст. 27 згаданої Конвенції особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім`ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу.

Однак всупереч норм вказаної Конвенції, Російська Федерація неодноразово порушувала права громадян України, тобто цивільного населення, передбачені та гарантовані Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, як право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванням, право не перебувати в рабстві або підневільному стані, право на свободу і особисту недоторканість, право на справедливий суд, право не бути покараним без закону, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Така позиція закріплена і в Постанови Верховної ради України Про Заяву Верховної ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків».

Зокрема, аналіз інформації, що міститься в Інтернет виданнях, на які посилався заявник вказують на наявність конкретних фактів порушення вищезазначених гарантованих прав цивільного населення з боку Російської Федерації.
ОСОБА_1 проживав в АДРЕСА_1 , разом зі своєю родиною Активно займався соціальною та політичною діяльністю. Займав та просував чітку позицію щодо існування єдиної, незалежної та суверенної України, протидіючи сепаратистському та проросійському руху, який в Луганській області поступово посилювався за активної підтримки російських агентів впливу на фоні бездіяльності правоохоронних органів України.
В березні 2014 року відбувались проросійські мітинги, які проводились регулярно переважно біля будівлі Луганської обласної державної адміністрації, на яких лунали заклики до повалення української влади, відокремлення Донбасу від України та введення російських військ на територію України. Натомість проукраїнські мітинги швидко розганялися.
Громадянам України, які не підтримували створення «ЛНР» та відверто проявляли свої патріотично-налаштовані погляди щодо єдності України, залишатися в місті ставало небезпечно. Проросійські бойовики захоплювали і катували тих, хто використовував символіку України та спілкувався українською мовою. Хвилювання за своє життя підсилювалась великою вірогідністю потрапити в полон до озброєних бойовиків, оскільки ОСОБА_1 був патріотом своєї держави та людиною з твердою проукраїнською позицією.
У червні 2014 року в Луганську активізувалося примусове вербування місцевих жителів, особливо юнаків, для поповнення лав російських бойовиків і створення так званих батальйонів ополчення. Окрім того, ватажками бойовиків в місті оголошено військовий стан та запроваджувалась комендантська година з 22 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв. З 21.00 год. людей на вулицях вже не було.
В той час Луганськом вже активно пересувалася російська військова техніка: танки, БТРи, УРАЛи з військовими на бортах. Навколо міста точилися бої, тому звуки пострілів та вибухів було чути постійно. На фоні загальної дестабілізації, в місті Луганськ мали місце масові грабежі, напади та викрадення людей. Все це вочевидь вчиняли російські найманці та місцеві проросійські бойовики, які фактично повністю контролювали місто Луганськ. Ситуація у місті ускладнювалась ще тим, що більшість підприємств припинили свою роботу, перестала працювати банківська система. Зокрема, зупинено виплати пенсій, зарплат, стипендій та інших соціальних виплат. У місті замість української гривні в обіг стали вводити валюту Російської Федерації російський рубль.
Описані вище обставини призвели до неможливості подальшого проживання в м. Луганськ, тому в травні 2015 року ОСОБА_1 разом зі своєю родиною змушений виїхати з міста Луганськ, і з цього часу проживає в с. Мар`янівка Новосанжарського району Полтавської області.
Суд вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Луганської області було порушено цілу низку прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року, Протоколом (Перший протокол) до цієї Конвенції від 20 березня 1952 року та Протоколом № 4 до цієї Конвенції від 16 вересня 1963 року, зокрема: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії.
Отримані ОСОБА_1 довідки про взяття на облік внутрішньо-переміщених осіб № від 27.05.2015 року та № 465 від 27.09.2017 року, видані Управлінням соціального захисту населення Новосанжарської РДА, посвідчують лише факт його вимушеного переселення з м. Луганськ Луганської області до с. Мар`янівка Новосанжарського району Полтавської області, і не містять в собі зазначення причини такого переселення, оскільки даний орган не має таких повноважень.
За таких обставин, суд прийшов до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на частину території Луганської області було порушено низку конституційних прав заявника, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, IV Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділом ІІ Конституції України.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
В судовому засіданні встановлено, що на ім`я ОСОБА_1 . Управлінням соціального захисту населення Новосанжарської районної державної адміністрації видані довідка № від 27.05.2015 року та № 465 від 27.09.2017 року, які посвідчують лише факт його вимушеного переселення з Луганська до с. Мар`янівка Новосанжарського району Полтавської області і не встановлюють причини такого переселення, оскільки даний орган не має таких повноважень.
Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади.
Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_1 переселився з території Луганської області задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, насильницької втрати громадянства, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист в результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що встановити даний юридичний факт ОСОБА_1 необхідно для виникнення права на справедливу компенсацію з держави-агресора Російської Федерації, суд вважає, що подана ОСОБА_1 заява підлягає задоволенню.
Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні.
На підставі ст.ст. 8, 21-68 Конституції України, ст. 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятої згідно з резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї ООН від 02 грудня 2004 року, ст. 11 Європейської конвенції про імунітет держави № ЕТS N 74 від 16 травня 1972 року, ст. 1 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15.11.1965 року, ст. 3 Віденської конвенції щодо дипломатичних зносин від 18.04.1961 року, Женевської конвенції 1949 року, керуючись ст.ст. 11, 209, 213-215, 256-259 ЦПК України, суд
в и р і ш и в :
Заяву ОСОБА_1 , зацікавлені особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення, задовольнити.
Встановити факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в травні 2015 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи до Апеляційного суду Полтавської області через Новосанжарський районний суд.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Сторони по справі:

заявник: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;
зацікавлена особа: Міністерство соціальної політики України, місцезнаходження: вул. Еспланадна, 8/10, м. Київ, 01601;
зацікавлена особа: Російська Федерація, Посольство Російської Федерації в Україні, місцезнаходження: Повітрофлотський проспект, 27, м. Київ, 03049.

Суддя /підпис/

Відповідає оригіналу

В.О.Голови Новосанжарського районного суду

Полтавської області Т.Г. Стрельченко