Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 263/81/17

провадження № 61-11495св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк»,

представник позивача - Васильчиков Ілля Володимирович,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 серпня 2017 року у складі судді Васильченко О. Г. та постанову Апеляційного суду Донецької області від 27 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Принцевської В. П., Биліни Т. І., Мальцевої Є. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - ПАТ «ПУМБ») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 07 вересня 2007 року між закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» (далі - ЗАТ «ПУМБ»), правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 14 760,00 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,40 % на рік з кінцевим терміном повернення кредиту до 07 вересня 2014 року. 14 липня 2009 року сторонами було укладено додаткову угоду до кредитного договору від 07 вересня 2007 року, за умовами якого ОСОБА_3 було надано другий транш кредиту у розмірі 88 883,21 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 19,00 % на рік з кінцевим терміном повернення цих коштів до 14 серпня 2014 року. Виключним цільовим призначенням другого траншу є погашення заборгованості позичальника за раніше наданим першим траншем.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, 07 вересня 2007 року між ЗАТ «ПУМБ» і ОСОБА_3 було укладено договір застави транспортного засобу, за умовами якого останній передав в заставу банку легковий автомобіль Daihatsu Sirion, номерний знак НОМЕР_1, який належить ОСОБА_3 на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 06 вересня 2007 року. За умовами цього договору до виконання основного зобов'язання у повному обсязі заставодавець немає права без письмової згоди заставодержателя відчужувати будь-яким чином предмет застави, відмовлятися від права власності на предмет застави, знищувати фізично предмет застави, передавати предмет застави як внесок до статутного фонду юридичних осіб, в спільну діяльність, найм, лізинг, інші види користування, розпоряджатися будь-яким іншим чином предметом застави в цілому або окремими частинами, що входять до його складу; а також укладати відносно предмету застави або його частини будь-які інші угоди.

Однак, всупереч положенням договору застави, вищевказаний транспортний засіб був незаконно відчужений заставодавцем ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 Так, 07 грудня 2010 року легковий автомобіль Daihatsu Sirion, номерний знак НОМЕР_1, був знятий з обліку для реалізації, а 09 лютого 2011 року зареєстрований за ОСОБА_4 на підставі довідки-рахунку.

У подальшому транспортний засіб, який є предметом застави, неодноразово знімався з обліку для реалізації.

Вважаючи, що відчуження транспортного засобу, який є предметом застави, під час наявності в Державного реєстру обтяжень рухомого майна інформації про обтяження цього майна за договором застави, суперечить вимогам закону, ПАТ «ПУМБ» просило суд визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 09 лютого 2011 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 серпня 2017 року в задоволенні позову ПАТ «ПУМБ» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не надав суду належних і допустимих доказів укладення відповідачами оспорюваного договору купівлі-продажу транспортного засобу, що є підставою для відмови в позові.

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 27 грудня 2017 рокуапеляційну скаргу ПАТ «ПУМБ» відхилено. Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 серпня 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що встановивши, що 07 грудня 2010 року легковий автомобіль Daihatsu Sirion, номерний знак НОМЕР_1, був знятий з обліку для реалізації, а 09 лютого 2011 року зареєстрований за ОСОБА_4 на підставі довідки-рахунку, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ПАТ «ПУМБ», оскільки позивач не надав суду доказів укладення між відповідачами оспорюваного договору купівлі-продажу.

У касаційній скарзі ПАТ «ПУМБ», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що застава як правовий інститут цивільного законодавства виконує забезпечувальну функцію, тобто спрямована на те, щоб гарантувати кредитору-заставодержателю задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, незалежно від майнового стану боржника, і наявності у нього заборгованості перед іншими кредиторами, отже, застава встановлюється для гарантування майнових інтересів застаовдержателя.

При цьому статтею 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлений обов'язок заставодавця отримати згоду заставодержателя на відчуження предмета застави, якому кореспондує право заставодержателя на захист своїх прав, шляхом визнання правочину недійним у разі відчуження майна без його згоди.

При ухваленні оскаржуваних судових рішень, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що за своєю правовою природою перереєстрація права власності на транспортний засіб на підставі довідки-рахунку є правочином, оскільки це призводить до припинення права власності на майно у однієї особи і перехід цього права до іншої особи.

Відзив на касаційну скаргу відповідачами не подано.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У частині третій статті 400 ЦПК України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 07 вересня 2007 року між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 14 760,00 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,40 % на рік з кінцевим терміном повернення до 07 вересня 2014 року.

14 липня 2009 року між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», і ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду до кредитного договору від 07 вересня 2007 року, за умовами якого ОСОБА_3 було надано другий транш кредиту у розмірі 88 883,21 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 19,00 % на рік з кінцевим терміном повернення до 14 серпня 2014 року. Виключним цільовим призначенням другого траншу є погашення заборгованості позичальника за раніше наданими кредитними коштами.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, 07 вересня 2007 року між ЗАТ «ПУМБ» і ОСОБА_3 було укладено договір застави транспортного засобу, за умовами якого останній передав в заставу банку легковий автомобіль Daihatsu Sirion, номерний знак НОМЕР_1, який належить ОСОБА_3 на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 06 вересня 2007 року.

У пункті 2.2 цього договору визначено, що до виконання основного зобов'язання у повному обсязі заставодавець не має права без письмової згоди заставодержателя відчужувати будь-яким чином предмет застави, відмовлятися від права власності на предмет застави, знищувати фізично предмет застави, передавати предмет застави як внесок до статутного фонду юридичних осіб, в спільну діяльність, найм, лізинг, інші види користування, розпоряджатися будь-яким іншим чином предметом застави в цілому або окремими частинами, що входять до його складу; а також укладати відносно предмету застави або його частини будь-які інші угоди.

З листа Центру № 2 надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Маріуполя Донецької області від 20 червня 2015 року за № 1489, вбачається, що 07 грудня 2010 року транспортний засіб - легковий автомобіль Daihatsu Sirion, номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований за ОСОБА_3, був знятий з обліку для реалізації, а 09 лютого 2011 року цей транспортний засіб був зареєстрований за ОСОБА_4 на підставі довідки-рахунку. У подальшому транспортний засіб, який є предметом застави, неодноразово знімався з обліку для реалізації.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом.

У силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Частиною другою статті 586 ЦК України передбачено, що заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його у користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

Аналогічна за змістом норма міститься у частині другій статті 17 Закону України «Про заставу».

У пункті 2.2 договору застави транспортного засобу від 07 вересня 2007 року, укладеного між ЗАТ «ПУМБ» і ОСОБА_3 визначено, що заставодавець не має права розпоряджатися заставленим майном без згоди заставодержателя.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 ЦК України за умови відсутності у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.

Відповідно до інформації з Державного реєстру обтяжень рухомого майна обтяження за договором застави транспортного засобу від 07 вересня 2007 року було зареєстровано 10 вересня 2007 року та було дійсним до 10 вересня 2012 року.

Вказане свідчить, що транспортний засіб, який є предметом застави, був відчужений за наявності у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього майна.

Таким чином, позивач має право на оспорення правочину щодо відчуження транспортного майна, яке є предметом застави, без його згоди, оскільки цим правочином, за твердженням позивача, порушено його права та законні інтереси як заставодержателя.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.

На підставі статті 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Відчуження транспортного засобу може бути проведено одним із таких способів: відчуження за цивільно-правовими договорами, посвідченими нотаріально; продаж шляхом оформлення довідки-рахунку.

Згідно з пунктом 14 Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, усі графи довідки-рахунку, акта приймання-передачі та біржової угоди заповнюються друкарським способом або від руки одним почерком, підписуються відповідальною особою суб'єкта господарювання та скріплюються круглою печаткою.

Пунктом 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є зокрема довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1 засвідчена суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.

Таким чином, суди вищевказані положення закону не врахували, не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не встановили правовий статус довідки-рахунку, яка за своє природою є документом, що підтверджує правомірність придбання транспортного засобу, тому дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову ПАТ «ПУМБ».

Оскільки відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки суди не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та не перевірили доводи сторін та надані на їх підтвердження докази, то ухвалені у справі судові рішення відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 серпня 2017 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 27 грудня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк