АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження в апеляційній інстанції №22-ц/796/1898/2018
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів:

судді - доповідача: Білич І.М.

суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Довгопола А.В.

за участю: представник позивача: ОСОБА_1 (ОСОБА_2)

третя особа: Дрига Н.І. (Служба у справах дітей Шевченківського району)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 28 грудня 2017 року, постановлену під головуванням судді Шевченківського районного суду міста Києва Рибак М.А.

по цивільній справі № 761/19936/17 за позовом ОСОБА_2до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації про встановлення місця проживання дитини та припинення стягнення аліментів на її утримання.

в с т а н о в и л а:

Позивач звертаючись в червні 2017 року до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовував свої вимоги тим, що 17 листопада 2012 року він уклав шлюб з ОСОБА_4 Від цього шлюбу мають доньку ОСОБА_5 Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2015 року шлюб між ними був розірваний, місце проживання дитини визначено з матір'ю, та стягнуто з нього аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 частки усіх видів доходу. Натомість, починаючи з 17 листопада 2014 року, дитина постійно проживає разом з ним та перебуває виключно на його утриманні. З огляду на ці обставини, він звернувся до суду з позовом про встановлення місця проживання дитини та припинення стягнення аліментів на її утримання.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 28 серпня 2017 року позовну заяву було повернуто позивачу для подання до належного суду.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 28 серпня 2017 року було скасовано, матеріали справи повернуто до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі в порядку, встановленому процесуальним законом.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 грудня 2017 року вказану цивільну справу було передано за правилами територіальної підсудності на розгляд Дніпровського районного суду м. Києва за зареєстрованим місцем проживання відповідача АДРЕСА_1, що територіально відноситься до юрисдикції цього суду.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу,де ставив питання про скасування вказаної ухвали та зобов'язання Шевченківського районного суду відкрити провадження у цивільній справі, а також призначити її до розгляду.Вказуючи на незаконність та необґрунтованість цього судового рішення, ОСОБА_2 посилався на те, що суд не звернув увагу на ту обставину, що однією із заявлених ним позовних вимог є вимога щодо аліментів. Отже, це надає право позивачу подавати позов за його місцем проживання, і в такому випадку застосуванню підлягають положення ч.1 ст.28 ЦПК України. Крім того, при вирішенні питання щодо підсудності судом не враховано роз'яснення, що містяться в Рішенні Конституційного суду України №15-рп/2001 від 14 листопада 2001 року.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ &q? в;Про судоустрій і статус суддів&qu&q; у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць) , та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ &quві;Про судоустрій і статус суддів&q? &;, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У судовому засіданні представник позивача та третьої особи підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд задовольнити її.

Відповідач особисто 12.02.2018 року отримавши копію ухвали Апеляційного суду міста Києва від 05 лютого 2018 року про відкриття апеляційного провадження разом з додатками ( копією апеляційної скарги а.с.135), у подальшому не отримувала судові повідомлення про розгляд справи 22 та 27 березня 2018 року.

Враховуючи, що за діючими нормами ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення, зокрема однією з підстав обов'язкового скасування судового рішення є те, що справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання.

За правилами ч.1 ст.372 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якої немає відомостей про вручення йому судової повістки.

Незважаючи на те, що судові повідомлення про розгляд справи 05.04.2018 року, 17.05.2018 року відповідачем отримувались завчасно, на адресу апеляційного суду вони поверталися після дат призначених судових засідань ( а.с 135, 177) .

Судове повідомлення про розгляд справи 31.05.2018 року відповідач отримала 24.05.2018 року особисто, повідомлення повернулось на адресу суду 29.05. 2018 року (а.с.179).

Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності відповідача в силу вимог ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб що з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у цивільній справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч.1 ст.109 ЦПК України в редакції, яка діяла на момент звернення до суду з заявою так і за правилами ч. 1 ст. 27 ЦПК України ( на час розгляду в редакції Закону № 2147 -У111 від 03 жовтня 2017 року) позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача. На підставі відомостей, які містились в довідці про реєстрацію місця проживання особи від 28 грудня 2017 року (а.с.110), місце проживання ОСОБА_4 визначено за адресою: АДРЕСА_1 Враховуючи, що підсудність справи не є виключною, а також не може визначатися за вибором позивача ( ст. ст. 28, 30 ЦПК України) суд беручи до уваги Перехідні положення ЦПК в редакції 15.12.2017 року дійшов висновку, про необхідність направлення справи за підсудністю до Дніпровського районного суду м. Києва.

Доводами апеляційної скарги позивача є те, що судом першої інстанції не було взято до уваги одну із заявлених вимог щодо аліментів. На його думку, ця обставина дозволяє йому обирати суд, уповноважений на розгляд цивільної справи. А тому Шевченківський районний суд м. Києва повинен був відкрити провадження у цивільній справі та розглянути її за правилами альтернативної підсудності.

Крім того суду необхідно було взяти до уваги що на розгляді того ж Шевченківського районного суду ( суддя Піхур О.В.) перебуває позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 відтак суддя Рибак М.А. ( в провадженні якого перебувала справа) повинен був, навіть не чекаючи клопотання сторін, об'єднати в одне провадження ці справи виходячи з вимог ст. 188 ЦПК України. Таким чином в порушення норм ЦПК та роз'яснень, що містяться в п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 « Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», де право вибору підсудності ( загальної чи альтернативної) належить виключно позивачу суд прийняв оскаржуване рішення. Також не взявши при цьому до уваги роз'яснення, що містяться в Рішенні Конституційного Суду України від 14 листопада 2001 року № 15 -рп/2001.

Якщо при пред'явлення позову позивач дотримався правил територіальної чи альтернативної підсудності, суд не мав права повернути позивачеві позовну заяву з мотивів непідсудності справи цьому суду.

Колегія суддів вважає, що зазначені вище доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Так, вказуючи на неправомірність дій суду першої інстанції щодо повернення позову позивачеві з підстав непідсудності справи цьому суду, скаржник не бере до уваги, що суд першої інстанції відповідно до положень ч. 9 ст. 187 ЦПК України отримавши інформацію з Єдиного державного демографічного реєстру щодо місця проживання ( перебування) відповідача, та встановивши, що справа не підсудна цьому суду прийняв рішення не про повернення позову позивачу, а направив справу в порядку встановленому ст. 31 ЦПК України за територіальною підсудністю.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині недотримання судом першої інстанції правил підсудності при відкритті провадження, то за загальним правилом ( на час подачі позову до суду) ст. 109 ЦПК України в редакції 2004 року вказувалось, що позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Аналогічні положення містили в собі норми ч. 1 ст. 27 ЦПК щодо підсудності справ за місцем проживання або місцезнаходженням відповідача на час вирішення питання щодо відкриття провадження ( 28 грудня 2017 року) в редакції Закону № 2147 -У111 від 03 жовтня 2017 року.

Позивач зазначає в апеляційній скарзі про необхідність застосування при вирішенні питання про підсудність положень ст. 28 ЦПК України яка передбачає право вибору позивачем підсудності справ за певними категоріями.

Звертаючись з позовом до суду позивач ставив питання про встановлення місця проживання дитини та припинення стягнення аліментів на утримання дитини.

У той же час, згідно до положень ч. 1, 2 ст. 110 ЦПК ( в редакції 2004 року, що діяла на час звернення з позовом до суду) - позови про стягнення аліментів, про визнання батьківства відповідача, могли пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Позови про розірвання шлюбу могли пред'являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров'я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача.

Відповідно до положень ч. 1 ч. 2 ст. 28 ЦПК України ( в редакції на час розгляду справи) позови про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення про визнання батьківства відповідача також можуть пред'являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Позови про розірвання шлюбу могли пред'являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров'я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача.

Відтак, враховуючи, що предметом заявленого позивачем позову є питання пов'язані з припиненням сплати аліментів та встановлення місця проживання дитини, що не входять до переліку справ, підсудність яких може бути визначена за вибором позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин та не порушив правила територіальної підсудності, направивши справу на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва за місцем зареєстрованого проживання відповідача.

За відсутності ухвали про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації про встановлення місця проживання дитини та припинення стягнення аліментів на її утримання, суд першої інстанції був позбавлений можливості щодо вирішення питання про об'єднання даної справи зі справою, яка перебуває в Шевченківському районного суді за позовом ОСОБА_4

Не можуть бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції пояснення представника позивача в частині того, що питання підсудності даної справи повинно було вирішуватися в контексті з положеннями норм СК України, що регулюють питання стягнення аліментів. Так як питання визначення підсудності справ врегульовані нормами ЦПК України.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права і підстав для її скасування з доводів, викладених в апеляційній скарзі, немає.

Керуючись ст.ст. 365, 367, 368, 372, 375, 381-383, 384 ЦПК України, п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ &quХІ;Про судоустрій і статус суддів&q?ь ;, п. 6 ст. 147 Закону України « Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 28 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення..

Повний текст постанови складено 12 червня 2018 року.

Суддя - доповідач:

Судді: