Справа № 152/934/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19 вересня 2018 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді - Войнаровського І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Джуринська сільська рада Шаргородського району Вінницької області,

у с т а н о в и в:

02 липня 2018 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Зазначила, що вона є власником житлового будинку та господарських будівель, розміщених за адресою: АДРЕСА_2. У вказаному будинку зареєстрована позивач, відповідач та донька - ОСОБА_3. Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 11 жовтня 2013 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

З серпня 2016 року відповідач придбав собі будинок в АДРЕСА_1, в якому з того часу і проживає.

З огляду на вище викладене позивач просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_2

Відповідач повідомлений про розгляд справи належним чином, на пропозицію суду відзив на позовну заяву не подав (а.с. 37, 38).

Третя особа, повідомлена про розгляд справи належним чином, на пропозицію суду пояснення на позовну заяву не подала (а.с. 40).

Розглянувши документи та матеріали справи, дослідивши письмові докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 11 жовтня 2013 року у справі № 152/2081/13-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 6).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Джуринської сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 872 від 07 червня 2018 року склад сім'ї ОСОБА_1 наступний: донька - ОСОБА_3, ОСОБА_2 - не родич (а.с. 7).

Із довідки виконавчого комітету Джуринської сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 881 від 11 червня 2018 року вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований по АДРЕСА_2, але фактично за вказаною адресою не проживає з 2016 року (а.с. 8).

Відповідно до ухвали Шаргородського районного суду Вінницької області від 23 січня 2014 року затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2. Відповідно до мирової угоди ОСОБА_1 передано у власність житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_2 (а.с. 12, 13).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 18638033 від 05 березня 2014 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на житловий будинок в АДРЕСА_2 (а.с. 14).

08 червня 2018 року ОСОБА_1 надіслала ОСОБА_2 вимогу про зняття з реєстрації в будинку по АДРЕСА_2 в добровільному порядку (а.с. 25, 26).

Установленим обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням власністю, які регулюються, зокрема, Житловим кодексом Української РСР (далі - ЖК УРСР) та Цивільним кодексом України (далі - ЦК України).

Так, згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право.

Частиною 3 цієї ж статті також передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Частиною 1 ст. 7 цього ж Закону передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до статей 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно зі статтями 13 та 89 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ураховуючи наведене, суд вважає, що оскільки позивачу на праві власності належить будинок, а відповідач права власності на будь-яку частину будинку не має, не є членом сім'ї позивача, іншої домовленості між ним та позивачем немає, а реєстрація відповідача у будинку чинить позивачу перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні належним їй на праві власності майном, то відповідач повинен бути визнаним таким, що втратив право користування житловим будинком.

Отже, позов слід задовольнити повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За приписами п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач понесла судові витрати на сплату судового збору в сумі 704, 80 грн, що підтверджується квитанцією про сплату судового збору (а.с. 1), та на професійну правничу допомогу в сумі 700 грн, що підтверджується розрахунком суми гонорару за надану професійну правничу допомогу (а.с. 27, 27а), які у зв'язку із задоволенням позову слід стягнути із відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 137, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право на користування будинком АДРЕСА_2

Стягнути із ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 та користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 понесені нею судові витрати в сумі 1404 (тисяча чотириста чотири) гривні 80 копійок.

Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.В. Войнаровський