Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 201/12185/14-ц

провадження № 61-6739св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Курило В. П., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Лаченкової О. В., Варенко О. П., Городничої В. С.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_5 на його користь 388 636,24 грн заборгованості за договором позики, яка складається з: 79 720 грн - сума боргу; 7 384,47 грн - 3 % за користування грошовими коштами за весь період прострочення; 10 553,77 грн - інфляційна складова (збитки, пов'язані з інфляцією за весь період прострочення); 290 978 грн - пеня за один рік прострочення.

В обґрунтування заявлених вимог послався на те, що у серпні 2011 року він позичив ОСОБА_5 79 720 грн кількома сумами зі строком повернення до 12 серпня 2011 року, на підтвердження чого 02 серпня 2011 року відповідач власноручно написав розписку на загальну суму та зобов'язався у разі несвоєчасного повернення грошових коштів сплатити пеню з розрахунку 1 % від суми боргу за кожен день прострочення.

В обумовлений строк відповідач грошові кошти не повернув.

Надісланий відповідачу 14 квітня 2014 року лист з вимогою повернути борг з урахуванням пені згідно з умовами розписки від 02 серпня 2011 року залишився без реагування.

ОСОБА_4 просив позов задовольнити.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2015 року поновлено ОСОБА_4 пропущений з поважних причин строк на звернення до суду з цим позовом; позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 388 636, 24 грн, з яких: 79 720 грн - сума боргу, 7 384, 47 грн - 3 % за користування грошовими коштами, 10 553, 77 грн - інфляційні витрати, 290 978 грн - пеня за період з 12 вересня 2013 року по 11 вересня 2014 року; стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_43 654 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване доведеністю заявлених позовних вимог і наявністю поважних причин пропущення ОСОБА_4 позовної давності.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позовні вимоги є доведеними, однак позивач пропустив позовну давність, про застосування якої просив відповідач.

У касаційній скарзі, поданій 30 листопада 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції. Посилається на порушення апеляційним судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми статей 264, 267 ЦК України та статті 73 ЦПК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

04 квітня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_5 на касаційну скаргу, яке мотивовано тим, що рішення суду апеляційної інстанції є законним, ухваленим з дотримання норм матеріального та процесуального права. Залишення позову без розгляду відповідно до частини першої статті 265 ЦК України не зупиняє перебігу позовної давності

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

02 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на наступне.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд касаційної інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Суди встановили, що відповідно до розписки від 02 серпня 2011 року ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 79 720 грн зі строком повернення до 12 серпня 2011 року та зобов'язався у разі несвоєчасного їх повернення сплатити позичальнику пеню в розмірі 1 % від отриманої суми за кожен день прострочення виконання зобов'язання.

ОСОБА_5 своїх зобов'язань за договором позики не виконав та у встановлений строк кошти не повернув.

Якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, вона відповідно до частини першої статті 624 ЦК України підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Висновок суду про доведеність заявлених ОСОБА_4 позовних вимог відповідає встановленим обставинам справи і не заперечується сторонами.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право відповідно до частини п'ятої цієї статті підлягає захисту.

З позовом до суду ОСОБА_4 звернувся 11 вересня 2014 року, разом із позовною заявою подав заяву про поновлення позовної давності, посилаючись на поважність причин її пропуску.

Зазначав, що в межах позовної давності 01 серпня 2014 року звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом про стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за договором позики, а 11 вересня 2014 року отримав ухвалу суду про повернення позовної заяви у зв'язку з не усуненням її недоліків. Ухвалу суду про залишення позовної заяви без руху не отримував, що унеможливило її виконання.

Відповідно до розписки від 02 серпня 2011 року відповідач отримав від позивача грошові кошти в борг зі строком повернення до 12 серпня 2011 року. Отже, строк виконання зобов'язання за договором позики у ОСОБА_5 сплинув 11 серпня 2014 року (частина перша статті 530 ЦК України), і з цього часу почався відлік позовної давності для захисту порушеного права ОСОБА_4 (частина п'ята статті 261 ЦК України), який сплив 11 серпня 2014 року (стаття 257 ЦК України).

01 серпня 2014 року в межах позовної давності ОСОБА_4 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу. Ухвалою районного суду від 28 серпня 2014 року позовну заяву повернуто позивачеві у зв'язку з невиконанням вимог ухвали суду від 08 серпня 2014 року про залишення його позову без руху.

Виходячи з того, що неотримання позивачем ухвали суду про усунення недоліків позовної заяви, поданої 01 серпня 2014 року в межах позовної давності, унеможливило її виконання з не залежних від позивача причин, суд першої інстанції мотивовано вважав наведені обставини поважними причинами пропущення позовної давності та з дотриманням положень частини п'ятої статті 267 ЦК України вважав наявними підстави для захисту порушеного права позивача за повторно поданим ним 11 вересня 2014 року позовом.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив із того, що переривання перебігу позовної давності не відбулося, а тому суд першої інстанції помилково вважав позовну давність пропущеною з поважних причин.

З огляду на встановлені обставини, які позивач просив визнати поважними причинами пропущеної ним позовної давності, та положення статті 264 ЦК України, висновок апеляційного суду про те, що переривання перебігу позовної давності не відбулося, є правильним. Проте, сам по собі такий висновок не спростовує висновку суду першої інстанції про наявність підстав уважати зазначені позивачем обставини поважними причинами пропущення позовної давності.

Поважними причинами пропущення строків, які мають юридичне значення, визнаються обставини, що не залежать від волі особи, яка має вчинити відповідну дію, та які об'єктивно перешкоджають цій особі у її вчиненні.

Наявність поважних причин пропуску позовної давності слід пов'язувати з існуванням як об'єктивного, так і суб'єктивного факторів у їх сукупності - наявності обставин, які з об'єктивних, не залежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, та обставин, за який позивач проявляв належну дбайливість про захист свого порушеного права, але не міг своєчасно заявити позовні вимоги з причин, які від нього не залежали та не знаходились під його контролем.

Установивши, що неотримання ОСОБА_4 копії ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2014 року не залежало від його волі та унеможливило виконання її вимог, з метою недопущення порушення прав сторони на судовий захист, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про поважність причин пропущення ОСОБА_4 позовної давності.

Встановлені судом першої інстанції обставини у встановленому процесуальним законом порядку не спростовані. Висновок апеляційного суду про те, що переривання перебігу позовної давності не відбулося, зроблений на підставі тих самих обставин, проте, не має значення для вирішення справи по суті заявлених ОСОБА_4 вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини, що мають значення для вирішення спору, та ухвалив законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого суд апеляційної інстанції не встановив.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2016 року скасувати.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2015 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В. П.Курило

В.І. Крат