Постанова

Іменем України

21 червня 2018 року

м. Київ

справа № 497/306/17

провадження № 61-14496св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - приватний нотаріус Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун Марина Іванівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2017 року в складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М. І., про визнання недійсним договору дарування.

Позовна заява мотивована тим, що після смерті матері ОСОБА_7, позивач 22 липня 2013 року отримала свідоцтво про право на спадщину на 3/8 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. 29 липня 2013 року ОСОБА_4 уклала договір дарування, яким належні їй 3/8 частки житлового будинку подарувала ОСОБА_5 Зазначила, що укладаючи оскаржуваний договір, відповідач ввела в оману ОСОБА_4 та остання під впливом помилки подарувала частину житлового будинку.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просила визнати недійсним укладений між нею та ОСОБА_5 договір дарування 3/8 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Болградського нотаріального округу Агбун М. І. 29 липня 2013 року за реєстровим № 4991, на підставі статей 203, 229, 717 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 13 червня 2017 року (в складі судді: Кодінцевої С. В.) в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину дотримано вимоги, встановлені статтею 203 ЦК України, правочин направлений на досягнення сторонами правових наслідків, доказів, які б підтверджували, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину позивачем не надано. Разом з тим, позивачем не доведено, що спірним правочином порушено її право чи інтерес. Отже, підстави для визнання договору дарування від 29 липня 2013 року не дійсним відсутні.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухваленонове рішення, яким позов задоволено.

Визнано недійсним укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір дарування 3/8 часток житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та розташований на земельній ділянці належній Болградській міській раді, посвідчений приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області 29 липня 2013 року Агбун М. І., зареєстрований в реєстрі за № 4991.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_4 при укладанні спірного договору помилилася щодо його правової природи, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладання між нею та відповідачем, розраховувала на підтримку та допомогу у зв'язку зі станом здоров'я та потребі у догляді, проте ОСОБА_5 відразу після дарування частини цього будинку від'їхала на заробітки у Росію. Крім того, фактично передача частини житлового будинку не відбулась, позивач продовжує мешкати в ньому та самостійно сплачує за комунальні послуги. Позивач, укладаючи спірний договір дарування, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов'язків сторін за цим договором.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року до Верховного Суду ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що волевиявлення ОСОБА_4 на укладення договору дарування було вільним і незалежним. Зазначала, що всі обов'язки по утриманню частини житлового будинку ОСОБА_5 виконувала, лише восени 2013 року відповідач почала періодично їздити на заробітки, кожні півроку приїжджала додому. Також відповідач вказує на помилковість висновків апеляційного суду про поважність пропуску позивачем строку на звернення до суду із вказаним позовом.

У відзиві на касаційну скаргу, поданому в травні 2016 року до Верховного Суду ОСОБА_4 просить касаційну скаргу відхилити, мотивуючи тим, що судами попередніх інстанцій вірно визнано недійсним оспорюваний договір дарування, зазначає, що нею на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним було доведено на підставі належних і допустимих доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, а самеїї стан здоров'я та потреба у догляді й сторонній допомозі, наявність у неї цього будинку як єдиногожитла та відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Апеляційним судом встановлено, що 29 липня 2013 року ОСОБА_4 уклала договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Агбун М. І., зареєстрований в реєстрі за №4991, яким належні їй 3/8 частки житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, подарувала ОСОБА_5.

На підставі вказаного договору дарування право власності ОСОБА_5 на 3/8 часток нерухомого майна зареєстровано 29 липня 2013 року.

ОСОБА_4 в цьому будинку постійно зареєстрована з 1974 року та проживає, іншого житла не має.

Установлено, що ОСОБА_5 у родинних відносинах з позивачем не перебуває, в житловому будинку не проживає, участі в сплаті комунальних платежів не приймала, особові рахунки на її не переоформлено.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 в силу відсутності близьких родичів, похилого віку, хронічних захворювань, отримуваної в мінімальному розмірі пенсії, відсутності іншого доходу тощо потребувала соціального захисту та сторонньої допомоги. Дарування належних їй 3/8 часток будинку та залишення у своїй власності 1/8 частки будинку було обумовлено потребою у матеріальній, фізичній допомозі та духовній підтримці, яку бажала отримувати від ОСОБА_5 Відповідач у цьому житловому будинку не проживає, допомоги позивачу не надає, знаходиться на заробітках за межами України. Після укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_4 продовжувала проживати у спірному будинку, передача відповідачу частини будинку фактично не відбулася.

На підставі належним чином оцінених доказів, апеляційний суд врахував, що мало місце неправильне сприйняття ОСОБА_4 фактичних обставин як щодо її права власності на частку будинку після вчинення правочину, так і щодо права на проживання в такій, гарантування довічного надання допомоги тощо. Неправильне сприйняття фактичних обставин вплинуло на волевиявлення позивача, інакше правочин дарування не був би вчинений, оскільки такий за своєю правовою природою не породжував ніяких обов'язків для відповідача як того фактично бажала ОСОБА_4 Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку, про наявність правових підстав для визнання недійсним укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договору дарування 3/8 часток житлового будинку.

Доводи касаційної скарги щодо наявності підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки апеляційний суд правильно виходив з того, що перебіг позовної давності для ОСОБА_4 не співпадає з датою укладення спірного договору, оскільки розуміння помилки щодо природи прав та обов'язків сторін, який укладений правочин породжував, прийшло значно пізніше. Позивач про порушення свого права довідалась, коли відповідач поїхала на заробітки за межі України і перестала надавати допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк