Справа №: 398/701/17
провадження №: 2/398/157/18
РІШЕННЯ

Іменем України

"19" червня 2018 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області, в складі головуючого судді Бугайченко Т.А., за участі секретаря Величко Т.Г. , позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, третьої особи ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Олександрії справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи Комунальне підприємство «Житлогосп», ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням,

Встановив:

ОСОБА_6 та ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 в якому з урахуванням збільшених позовних вимог (а.с. 63-64) просять суд усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1, вселити ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у вказану квартиру в кімнати № 6,7,8 загальною площею 43,7 м2 та зобов»язати відповідача надати ключі від вказаної квартири. Свої вимоги мотивують тим, що відповідно до ордера на службове житло №14 від 25.05.2003 року відповідач отримав квартиру . Ордер був виданий на ім»я відповідача та членів його сім»ї - ОСОБА_1, ОСОБА_7 та ОСОБА_5. З 2003 року по 2011 рік вони з відповідачем проживали однією сім»єю у вказаній квартирі. На підставі рішення Олександрійського міськрайонного суду від 18.11.2011 року шлюб між відповідачем та ОСОБА_1 було розірвано. Після розірвання шлюбу вони продовжили проживати разом, але оскільки відповідач вчиняв постійні сварки , вони у 2013 році, зібравши речі першої необхідності тимчасово виїхали з квартири, а коли через декілька днів повернулись у квартиру потрапити до неї не змогли, адже відповідач змінив замок у вхідних дверях. Вони неодноразово звертались до правоохоронних органів та до суду з метою віднолення своїх прав на проживання у спірній квартирі, але це позитивних наслідків не дало. Відповідач постійно створює перешкоди у користуванні квартирою, тому вони вимушені винаймати інше житло. Оскільки у позасудовому порядку врегулювати спір, що виник між ними неможливо, вони вимушені знову звернутись до суду з даним позовом.

Відповідач подав письмове заперечення на позовну заяву у якому вказав, що з позовними вимогами категорично не погоджується . На обґрунтування своїх заперечень зазначив, що під час служби в Олександрійському МВ УМВС України в Кіровоградській області на підставі рішення Олександрійської міської ради зк № 320 від 24.04.2003 року він отримав службове жиле приміщення для своєї родини із чотирьох осіб, яке складається із трьох кімнат та знаходиться за адресою : АДРЕСА_1. На час отримання вказаного житла, у квартирі були зареєстровані він, його колишня дружина ОСОБА_1, донька ОСОБА_2 та син ОСОБА_5 У зв»язку з тим, що у нього не склались сімейні стосунки із ОСОБА_1 шлюб між ними 18 березня 2011 року було розірвано. Після розірвання шлюбу його колишня дружина у жовтні 2011 року за згодою сторін забрала свої речі і переїхала проживати до своїх батьків, а згодом створила сім»ю із іншим чоловіком з яким проживає в окремій належній їй квартирі. Тому викладені у позові обставини, про те, що він начебто навмисно перешкоджає колишній дружині та дітям проживати у квартирі не відповідають дійсності. З урахуванням думки сина ОСОБА_5 та за домовленістю із колишньою дружиною, син проживає разом із матір»ю. Він надавав і надає матеріальну допомогу на утримання сина і не перешкоджає синові проживати із ним. Викладені у позовній заяві обставини про те, що він перешкоджає проживати у квартирі його донці також не відповідають дійсності, оскільки його донька уклала шлюб із громадянином ОСОБА_8 та самостійно прийняла рішення проживати у квартирі його матері.У розмові із донькою він пропонував їй та її чоловікові переїхати проживати у спірну квартиру, але донька відмовилась. 25 червня 2016 року він також уклав шлюб із громадянкою ОСОБА_9 та із нею проживає у спірній квартирі. Проживання у квартирі його сім»ї та сім»ї його колишньої дружини призведе до конфліктів та інших негативних явищ. Спірна квартира не переведена до житлового фонду Олександрійської міської ради та ним не приватизована, тому її продати, розміняти чи перебудувати неможливо. Він як наймач квартири та його теперішня дружина несуть уві витрати по її утриманню. ОСОБА_1 будь-які кошти на утримання квартири не надає. ОСОБА_1 власником квартири не являється, не є членом його сім»ї. Квартиру залишила добровільно та уклала шлюбні відносини з іншим чоловіком. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 позов про поділ спільного майна не подавала, адже за домовленістю між ними вона забрала усі належні їй речі. Тому твердження про те, що він перешкоджає їй особисто проживати у квартирі не відповідає дійсності. Обставини викладені у позові про те, що 09 липня 2014 року ОСОБА_1 зверталась до Олександрійського МВ УМВС з проханням надати допомогу для проникнення в квартиру з метою забрати речі, також не відповідають дійсності. У той час він працював вахтовим методом в охоронному агентстві м.Києва і пропонував ОСОБА_1 по приїзду з вахти, добровільно поділити спільне майно, але вона на його пропозицію не відреагувала. Натомість, 22 липня 2014 року без його участі квартира була відкрита, у ній були змінені замки. По приїзду із роботи він був позбавлений можливості вільного доступу до квартири, тому змінив замок, а запасний ключ передав своєму сину ОСОБА_5. Він, своїм дітям, не перешкоджає жодним чином у користуванні квартирою, але вони перебуваючи під психологічним тиском своєї матері та її батьків, від його пропозицій відмовляються. Проживання у квартирі ОСОБА_1 із її новим чоловіком - ОСОБА_11, призведе лише до конфліктів. Крім того, задоволення вимог позивачів про їх вселення в кімнати № 6,7, та 8, призведе до порушень його прав на проживання у квартирі, оскільки йому залишеться для проживання лише 0,71 кв.м. Також ОСОБА_1 має у власності іншу квартиру, тому підстави для задоволення позовних вимог, на його думку відсутні.

На заперечення відповідача , щодо задоволення позовних вимог, позивачами до суду були подані письмові пояснення відповідно до яких позивачі стверджують, що ніякої згоди на залишення квартири не було. Вони були вимушені втекти із квартири до батьків. ОСОБА_4 відразу змінив замки на вхідних дверях і вони не мали змоги потрапити до неї. Квартиру залишили під тиском відповідача і жодних речей не забирали. Лише у липні 2014 року ОСОБА_1 із батьком взламали замок на вхідних дверях квартири і забрали частину речей необхідних для проживання. Про їхнє бажання проживати у квартирі свідчать неодноразові звернення до правоохоронних органів та до суду. Їхня донька більше року вже не проживає із своїм чоловіком , а проживає із позивачем - ОСОБА_1 Крім того ОСОБА_11 взагалі не має наміру проживати у спірній квартирі, оскільки має власну. Твердження відповідача про те, що він не перешкоджає користуватись квартирою своїм дітям не відповідає дійсності, адже жодних ключів від неї він нікому не передавав. Крім того відповідач категорично відмовляється приватизувати квартиру, хоча всі необхідні для цього документи були зібрані батьком позивача.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав позов і просив його задоволити. Пояснив, що відповідач працював у міліції, йому на підставі ордеру та рішення Олександрійської міської ради безкоштовно видали спірну квартиру і він навмисно її не приватизував, щоб не ділити її в натурі із дітьми і його колишньою дружиною. Його донька - ОСОБА_1 з 2013 року у спірній квартирі не проживає, та вимушена була її залишити, оскільки відповідач створив всі можливі умови для того, щоб вони разом не проживали. Він особисто у 2014 році двічі у квартирі лавав замки з тією метою, щоб забрати з неї речі доньки. Його донька сподівалась на те, що вони з відповідачем примиряться та продовжуть спільне сімейне проживання, тому відразу після зміни місця проживання, його донька свої речі із квартири не забирала. Спірна квартира має 9 кімнат та має загальну площу 110.3 кв.м. Вони хочуть відповідачеві залишити одну житлову кімнату розміром 20.9 кв.м для проживання із його новою сім»єю, а собі, зокрема, його донці та онукам - решту. Вони неодноразово пропонували відповідачеві різними мирними шляхами розділити квартиру, але він на це не погоджується.

ОСОБА_1 вимоги за позовом підтримала і просила їх задовольнити. Пояснила, що з даними вимогами вона вимушена звернутись до суду з метою захисту не лише своїх прав , а і прав її сина - ОСОБА_5 Наразі вона проживає в м.Олександрія АДРЕСА_2 разом із своїм сином ОСОБА_5 Дану квартиру вона винаймає, оскільки особистого житла не має. Вона з 2013 року вимушена була залишити спірне житло разом із дітьми та переїхати в інше помешкання, оскільки відповідач зловживав алкоголем та вчиняв постійні сварки. Через деякий час вона із квартири забрала речі першої необхідності. У 2014 році вона у присутності представників міліції та сусідів, коли відповідача не було вдома, взламали замок на вхідних дверях , з метою забрати речі, які купував її батько. Після того відповідач поміняв вхідні замки у квартирі для того, щоб вона не змогла більше звідти нічого забрати. З 2013 року вона не проживала у спірній квартирі з морально-етичних міркувань, а зараз, якщо її на підставі рішення суду буде вселено у квартиру, вона вимушена буде там проживать із дітьми, оскільки відповідач навмисно не хоче приватизувати квартиру та розділити її на чотирьох осіб. Протягом 2014-2015 років, вона неодноразово намагалася потрапити до квартири та забрати звідти свої речі, але ОСОБА_4 їх не віддавав. У квартирі залишились її меблі , палас, музичний центр, але відповідач вважає, що ці речі належать йому та їх не віддає. Вона не має можливості забрати свої речі, але з приводу поділу спільного майна подружжя до суду не зверталась. Вона сподівалась на те, що відповідач перестане зловживати алкоголем і вони продовжуть проживати разом.

ОСОБА_6 у судовому засіданні вимоги за позовом підтримала та просила їх задовольнити. Пояснила, що наразі вона проживає в м.Олександрія АДРЕСА_3. Дану квартиру вона винаймає, оскільки не має власного житла. Із своїм колишнім чоловіком ОСОБА_12 вона близько року не проживає та шлюб між ними було розірвано у січні 2018 року. У 2013 році вона разом із матір»ю та братом вимушені були виїхати проживати до іншого помешкання через поведінку її батька, відповідача по справі, адже він постійно зловживав алкоголем. Батько їх із спірної квартири не виганяв. Дійсно їй батько- ОСОБА_4, неодноразово пропонував проживати із ним у спірній квартирі, але вона відмовлялась, бо він безпосередньо їй під час цих пропозицій ключі від квартири не надавав та періодично змінював замки у вхідних дверях. Вона хоче лише, щоб її батько приватизував квартиру та вона мала на неї такі ж права, як і він, це і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Адже наразі немає іншої можливості розділити квартиру в натурі між ними, а їй потрібне окреме житло.Батько постійно говорить, що згоден приватизувати квартиру, але нічого для цього не робить та постійно її вмовляє, щоб вона вмовила матір виписатись із квартири.

ОСОБА_5 у судовому засіданні просив суд, вимоги за позовом задовольнити та пояснив, що дійсно у 2013 році він разом із матір»ю та своєю сестрою вимушені були залишити спірну квартиру та проживати у іншому житлі через поведінку батька. Йому особисто він ніколи не чинив перешкоди у користуванні спірною квартирою, але він хотів у ній проживати разом із матір»ю. У спірній квартирі залишились дві кроваті, стіл, дитячі іграшки та побутова техніка. Вони неодноразово у 2014 році хотіли забрати з квартири речі, але не мали такої можливості, оскільки батько змінив замки на вхідних дверях. Ключі від квартири він йому не давав, але дійсно пропонував проживати з ним. Оскільки батько дуже часто зловживав алкоголем , він із ним проживати у спірній квартирі не хотів. У даний час також не хоче проживати у спірній квартирі без матері.

Відповідач у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав зазначених у його запереченнях. Пояснив, що він наразі одружився із іншою жінкою та проживає із нею у квартирі АДРЕСА_1. Він ніколи не чинив перешкоди у користуванні спірною квартирою своїм дітям. У листопаді 2013 року він пропонував колишній дружині проживати у квартирі, але вона забрала речі, які забажала, сказала, що там проживати не буде та залишивши ключі від квартири сусідам, виїхала з неї разом із дітьми. Він дійсно вимушений був поміняти замки на вхідних дверях, оскільки вони були зламані. Він не заперечує проти того, щоб його колишня дружина із дітьми проживали у спірній квартирі, але їм це не потрібно і в ній вони проживати не будуть. Даний позов був поданий до суду з метою тиску на нього щодо приватизації квартири та подальшого її фактичного розподілу. Але на даний час він не має можливості її приватизувати, оскільки вона не переведена до житлового фонду Олександрійської міської ради.

Представник Комунального підприємства «Житлогосп» в судове засідання не з»явився. Подав до суду письмові пояснення з приводу позовних вимог, відповідно до яких зазначив, що дійсно за адресою в АДРЕСА_1 зареєстрована родина з чотирьох осіб : ОСОБА_4, який є основним наймачем квартири, ОСОБА_1 - колишня дружина наймача, ОСОБА_2 - донька, ОСОБА_5- син. Посилаючись на норми ст.ст. 103, 104 ЖК Української РСР, вказав, що КП «Житлогосп» не заперечує проти зміни договору найму з виділенням у користування кімнат зазначених у позові та проти залишення інших господарських приміщень у спільному користуванні. Також КП «Житлогосп» просить розглядати справу без участі їхнього представника (а.с. 81-82).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, третьої особи ОСОБА_5, суд вважає що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що Виконавчим комітетом Олександрійської міської ради 25.05.2003 року був виданий ордер №14 на службове жиле приміщення житловою площею 44,41 кв.м. квартири АДРЕСА_1. Яка складається із трьох кімнат. Ордер був виданий ОСОБА_4 та членам його сім»ї ОСОБА_1 ( дружині), ОСОБА_7( дочці), ОСОБА_5( сину) (а.с.8).

Згідно договору найму житла НЖ/2016 в будинках державного і комунального житлового фонду від 6 квітня 2016 року , укладеного між КП «Житлогосп» та ОСОБА_4 наймодавець надав наймачу і членам його сім»ї ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_5 у безстрокове користування службове житло : трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.9).

Згідно з копією довідки № 812 від 06.06.2016 року, виданої КП «Житлогосп», у зазначеній квартирі крім відповідача зареєстровані ОСОБА_1 - колишня дружина, ОСОБА_7 - дочка та син ОСОБА_5 (а.с. 11).

З архівної довідки виданої КП «ОМБТІ» 30.06.2016 року, станом на 01.01.2013 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 не зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 10).

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 триває багаторічний спір з приводу користування спірною квартирою. ОСОБА_1 зверталась до правоохоронних органів із заявою про те, що її чоловік позбавляє її можливості забрати із квартири її особисті речі (а.с. 12) та не пускає її до квартири (а.с. 14). Але за результатом її звернень була встановлена відсутність складу злочину в діях відповідача. Також сторони неодноразово звертались з приводу вирішення їхнього спору до суду (а.с.12-17, 51-53).

Відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі іпотечного договору від 08.08.2007 року, було зареєстровано обтяження квартири АДРЕСА_5. Іпотекодержателем значиться АКБ соціального розвитку «Укрсрцбанк», боржником за зобов»язанням - ОСОБА_1 (а.с. 61).

Спірна квартира АДРЕСА_1 , не приватизована, вказана обставина визнана сторонами у спрві та в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

ОСОБА_4 25 червня 2016 року одружився з ОСОБА_9 та проживає з нею у квартирі АДРЕСА_1.

Сторони у справі не мають іншого особистого житла.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи(ч.1 ст. 76 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог аб озаперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Сторонам у справі було роз»яснено обов»язок надання доказів та наслідки їх ненадання, що підтверджується журналом судового засідання та його аудіозаписом.

У відповідності до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Згідно з ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином.

Згідно з ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому законом порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, які вселились в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а в разі відсутності понад встановлений строк, така особа може бути визнана судом такою, що втратила право користування жилим приміщенням (стаття 72 ЖК України).

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, згідно із ст. 72 ЖК України, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 56 ЖК УРСР жилі приміщення у новоспоруджених будинках, передані забудовниками виконавчим комітетам місцевих Рад народних депутатів та іншим організаціям (стаття 26), у разі їх звільнення заселяються цими виконавчими комітетами місцевих Рад та організаціями.

Відповідно до ч.1 ст. 58 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Нормами статті 64 ЖК України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім'ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки.

Особи, що вселились в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами сім'ї не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 67 Закону України «Про виконавче провадження » примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому.

Фізична особа може мати кілька місць проживання ( ч.6 ст.29 ЦК України).

За змістом статті 116 ЖК України виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку і інших осіб, що проживають разом з ним, можливо лише у тому випадку, якщо вони систематично руйнують або псують житло, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила спільного проживання і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Частиною 2 статті 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

На підставі пояснень сторін у справі в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 у 2013 році разом із дітьми виїхала проживати із квартири АДРЕСА_1 до іншого помешкання у зв»язку із зловживанням відповідачем алкогольними напоями та вчиненням ним сімейних сварок. ОСОБА_1 зверталась до правоохонних органів із заявами про перешкоди її колишнім чоловіком забрати її особисті речі із спірної квартири (а.с. 12). Із пояснень ОСОБА_1 наданих у судовому засіданні вбачається, що наразі між нею та відповідачем існує спір з приводу поділу спільного майна подружжя. З 2013 року вона за власною волею не проживає у спірній квартирі з морально-етичних міркувань, а наразі вона вимушена звернутись до суду із даним позовом , оскільки відповідач навмисно не хоче приватизувати квартиру та розділити її на чотирьох осіб. Діти сторін , зокрема ОСОБА_5 та ОСОБА_6 також підтвердили у судовому засіданні, що їхній батько, відповідач по справі, не чинив їм перешкод у користуванні спірною квартирою та пропонував проживати у ній . ОСОБА_6 вказала, що вона бажає, щоб її батько приватизував квартиру та вона мала на неї такі ж права, як і він, це і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Отже фактично між сторонами у справі існує спір з приводу поділу між ними квартири, яка не належить на праві приватної власності жодному з них.

Враховуючи, що із пояснень позивачів судом було встановлено, що даний позов був поданий до суду з метою тиску на відповідача щодо приватизації ним квартири та подальшого її розподілу в натурі між сторонами у справі , але у спірній квартирі вони проживати наміру не мають , тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, у зв»язку з недоведеністю обставин, викладених у позовній заяві та підстав для примусового вселення у спірну квартиру.

Відповідно вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі, суд залишає по фактично понесеним.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, ст. 141, 264, 265, п. 9, п. 15.5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням - відмовити.

Судові витрати у справі залишити по фактично понесеним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Кіровоградської області через Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 19 червня 2018 року.

Суддя Т.А.Бугайченко