Постанова

Іменем України

17 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 570/6058/14-ц

провадження № 61-15120св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4 ,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скаргипредставника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 та представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 31 січня 2017 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Гордійчук С. О., Григоренко М. П.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року ОСОБА_4звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, стягнення збитків та витрат на правову допомогу.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що у вересні 2014 року на своїй земельній ділянці розпочав будівництво будинку та господарських будівель і під час будівельних робіт виявив, що фактичні межі його земельної ділянки є меншими від зазначених у Державному акті на право власності на земельну ділянку за рахунок захоплення її частини суміжними землекористувачами ОСОБА_5, ОСОБА_6, кожний із яких на захопленій частині ділянки встановив огорожу.

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених вимог, просив зобов'язати ОСОБА_5 усунути йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою за кадастровим номером НОМЕР_1, площею 0,14 га, розташованою у с. Великий Житин Рівненського району Рівненської області, шляхом звільнення її частини чотирикутної форми у плані, геометричними розмірами по периметру в метрах: 40,98-1,66-41,15-1,98, площею 75,0 кв. м та знесення встановленої на ній бетонної огорожі; зобов'язати ОСОБА_6 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою за кадастровим номером НОМЕР_1, площею 0,14 га, розташованою у с. Великий Житин Рівненського району Рівненської області, шляхом звільнення її частини трикутної форми у плані з розмірами сторін в метрах: 33,15-33,27-1,63, площею 27,0 кв. м, та знесення встановлених на ній бетонного паркану і металевої сітки; стягнути солідарно з відповідачів: 2 200,00 грн за завдану майнову шкоду, та судові витрати (судовий збір, витрати на правову допомогу та витрати на проведення експертизи) в сумі 4 000,00 грн та 2 500,00 грн.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 18 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що при оформленні технічної документації та реєстрації земельної ділянки позивач не переконався в тому, що її розмір не складає 0,14 га, як зазначено у правовстановлюючих документах, а фактично є меншим. Крім того, позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки суперечки щодо розмірів його земельної ділянки тривають ще з 2008 року.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 31 січня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_4 Зобов'язано ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_4 земельною ділянкою з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 0,14 га, яка знаходиться у с. Великий Житин Рівненського району Рівненської області, звільнивши частину земельної ділянки чотирикутної форми в плані, геометричними розмірами по периметру в метрах: 40,98-1,66-41,15-1,98, площею 75,0 кв. м, шляхом знесення встановленої на ній бетонної огорожі. Зобов'язано ОСОБА_6 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_4 земельною ділянкою за кадастровим номером НОМЕР_1, площею 0,14 га, яка знаходиться у с. Великий Житин Рівненського району Рівненської області, звільнивши частину земельної ділянки трикутної форми у плані, з розмірами у метрах: 33,15-33,27-1,63, площею 27,0 кв. м, шляхом знесення встановлених на ній бетонного паркану і металевої сітки. Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 2 200,00 грн понесених ним збитків. Вирішено питання судових витрат.

Апеляційний суд скасовуючи рішення місцевого суду виходив із того, що оскільки позивач звернувся до суду з позовом у межах строку позовної давності, позовні вимоги є доведеними наявними у матеріалах справи доказами.

У лютому 2017 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 31 січня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Крім того, висновок експертизи суперечить матеріалам справи та фактичним обставинам. Земельна ділянка ОСОБА_6 з визначеними розмірами, конфігурацією та місцем розташування сформована та набула ознак об'єкта права власності ще в травні 2003 року, тобто до формування земельної ділянки ОСОБА_4, межові знаки усіх земельних ділянок встановлені землевпорядними організаціями та прийняті на зберігання власниками. Суд апеляційної інстанції безпідставно стягнув витрати на правову допомогу за відсутності документального підтвердження позивачем таких витрат. Також позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду із позовом.

У лютому 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_8 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 31 січня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вказує на те, що ОСОБА_9 отримав свою земельну ділянку у власність згідно з договором купівлі-продажу у 2007 році. Земельна ділянка сформована попередніми власниками у дев'яностих роках минулого сторіччя. На ділянці ще у 1980 роках збудована огорожа, яка не змінювала свого розташування до цього часу. Судом неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють питання застосування строку позовної давності.

Ухвалами від 27 квітня 2017 року відкрито провадження у справі за касаційними скаргами та надано строк для подання заперечення на касаційні скарги.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п'яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 213, 214, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що рішенням Великожитинської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 05 лютого 2001 року № 151 ОСОБА_4 передано у власність земельну ділянку площею 0,14 га у с. Великий Житин Рівненського району Рівненської області, цільове призначення - для будівництва житлового будинку та господарських будівель. Відповідно до цього рішення на земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_1, виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 від 02 червня 2006 року.

Земельна ділянка ОСОБА_6 за кадастровим номером НОМЕР_2, та земельна ділянка ОСОБА_5 за кадастровим номером НОМЕР_3 межують із земельною ділянкою ОСОБА_4

Згідно з висновками судової земельно-технічної експертизи від 07 вересня 2015 року № Е-13/15 фактична площа і межі належної ОСОБА_4 на праві власності земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_5 с. Великий Житин не відповідає площі та межам, визначеним у Державному акті на право власності на землю від 02 червня 2006 року НОМЕР_4. Невідповідність полягає у зменшенні площі ділянки відповідно на 120 кв. м і 4,3 кв. м. через зміщення поворотних точок.

Суміжним землекористувачем ОСОБА_5 захоплено частину належної позивачу земельної ділянки, що має в плані чотирикутну форму, геометричними розмірами по периметру в метрах: 40,98-1,66-41,15-1,98, площею 75,0 кв. м. На цій частині ділянки зведена бетонна огорожа.

Суміжним землекористувачем ОСОБА_6 захоплено частину належної ОСОБА_4 земельної ділянки трикутної форми в плані, з розмірами у метрах: 33,15-33,27-1,63, площею 27,0 кв. м. На цій частині земельної ділянки зведено бетонний паркан та металеву сітку.

Відповідно до висновків судової інженерно-технічної експертизи від 09 серпня 2016 року № 51211/3_ЮШ, порушення меж та накладення меж земельних ділянок відповідно до правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки відсутнє, а розміри земельних ділянок за фактичним використанням не відповідають цим правовстановлюючим документам: ділянка ОСОБА_4 за фактичним використанням становить 1295 кв. м, а згідно з правовстановлюючими документами - 1400 кв. м;ділянка ОСОБА_6 за фактичним використанням становить 1103 кв. м, а згідно з правовстановлюючими документами - 1000 кв. м;ділянка ОСОБА_5 за фактичним використанням становить 1021 кв. м, а згідно з правовстановлюючими документами -1000 кв. м.

Тобто, різниця між фактичними даними та даними реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі зумовлена специфікою такої реєстрації, що виключає можливість реєстрації ділянок з розривами чи накладками. Враховуючи хронологію формування ділянок експерт дійшов висновку, що земельна ділянка позивача зареєстрована з врахуванням реєстрації суміжників без прив'язки до фактичних даних.

Згідно з частиною другою статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 126 ЗК України державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням.

Згідно зі статтею152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 57 ЦПК України 2004 року установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно із частиною першою статті 58, частиною другою 59 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За змістом статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, суд апеляційної інстанції, прийшов до правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_4, оскільки позивач надав суду належні та допустимі докази того, що відповідачі порушують його право власності на земельну ділянку, розміри та конфігурація якої визначена державними органами.

Твердження заявників про те, що між ним та попереднім власником земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 встановлені межові знаки та склався відповідний порядок суміжного землекористування є безпідставними, оскільки власник вправі вимагати усунення порушення його прав невідповідністю розміру земельної ділянки в натурі розмірам передбаченим державним актом.

Не є підставою для скасування рішення доводи заявників про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки ці доводи фактично зводяться до переоцінки доказів. Відповідачі як на підставу своїх заперечень проти позову ОСОБА_4 не надали жодного доказу про те, що спори щодо суміжного землекористування тривають ще з 2008 року.

Інші доводи касаційних скарг зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявників з висновками суду апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи. Однак згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Розглядаючи зазначений позов, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційних скаргах доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначають у касаційних скаргах заявники.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 та представника ОСОБА_5 - ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик