Cправа № 563/1221/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(з а о ч н е)

20.09.2018 року

Корецький районний суд Рівненської області

в особі:

головуючого судді Кулика Є.В.

при секретарі Федичканич В.Ю.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Корець цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що він є власником житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 В цьому будинку також зареєстровані його колишня дружина та її дочка від іншого чоловіка, які не проживають за вказаною адресою понад 7 (сім) років, оскільки виїхали до Швеції. Відповідачі не сплачують комунальні платежі, не отримують кореспонденцію за даною адресою. Наявність їх реєстрації у вказаному житлі порушує його право власності на квартиру, так як він змушений сплачувати частину комунальних послуг з розрахунку від кількості осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні, а також перешкоджає йому у користуванні його власністю, оскільки у нього виникають ускладнення з розпорядженням майном.

В судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав та просив задоволити її в повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили. Хоча повідомлялись вчасно та належним чином.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_3 хоч і зареєстрована у будинку позивача, проте разом із донькою не проживають там з 2011 року. На даний час із новим чоловіком та ОСОБА_4 перебувають у Швеції.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_3 із дочкою ОСОБА_4 з 2011 року в с.Ганнівка Корецького району Рівненської області у будинку колишнього чоловіка не проживають, оскільки виїхали до Швеції.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що є колишньою тещею позивача і матір'ю відповідача ОСОБА_3 Її дочка ОСОБА_3 після розлучення з ОСОБА_2 народила дитину - ОСОБА_4 від нового чоловіка і разом з ним в 2011 році виїхала до Швеції.

Дослідивши подані документи, заслухавши представника позивача, свідків, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення її по суті, суд встановив необхідність задоволення позову та те, що по справі можливе винесення заочного рішення.

Судом встановлено, що право власності позивача на житловий будинок АДРЕСА_1 області підтверджується випискою з погосподарської книги с.Ганнівка Корецького району Рівненської області, виданої Річецькою сільською радою Корецького району Рівненської області № 02-35/986 від 31 липня 2018 року.

Рішенням Корецького місцевого суду від 22 липня 2002 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано. Рішення набрало законної сили 28 серпня 2002 року.

В довідці Річецької сільської ради Корецького району Рівненської області від 26 липня 2018 року за № 02-35/972 зазначено, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: дочка позивача - ОСОБА_8, чоловік дочки - ОСОБА_9, внук позивача - ОСОБА_10, колишня дружина позивача - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка не проживає з 2011 року; дочка колишньої дружини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 яка не проживає у вказаному житловому будинку з 2011 року.

Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч.2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Згідно із ст.ст.383, 391 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь- яких осіб будь- яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до норм ст.ст. 71, 72, 107 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо без поважних причин не проживає на спірній жилплощі понад встановлені законом строки, або вибула на інше постійне місце проживання.

Згідно ст.405 ЦК України при відсутності члена сімї власника житла без поважних причин понад один рік, він втрачає право на користування цим житлом.

Реєстрація відповідачів у будинку є перешкодою власнику у повному здійсненні права власності.

Малолітня ОСОБА_4 у вказаному житловому будинку не проживає понад сім років.

В зв'язку з цим суд вважає необхідними зазначити про те, що відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.(ч.2 ст.29 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Проаналізувавши наведені правові норми, суд приходить до висновку, що інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що малолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у спірному житловому будинку не мешкає. Залишення малолітньої зареєстрованою в спірному будинку суперечило б ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України.

Відповідно до ст.1 та ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Згідно ч. 2 ст. 18 цього Закону, діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення.

Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Тому визнання малолітньої дитини ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням не порушує її житлові права.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідачі за вказаною адресою не проживають, з даного житла добровільно вибули в інше житло, то суд вважає, що вони вважаються такими, що втратили право користування ним.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 81, 263-265, 280, 282, 284 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов задоволити повністю.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та малолітню ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області протягом тридцяти днів з дня його оголошення. Відповідно до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається через Корецький районний суд Рівненської області.

Заочне рішення може бути переглянуте Корецьким районним судом Рівненської області за письмовою заявою відповідача, поданою до Корецького районного суду Рівненської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, шляхом подачі апеляційної скарги через Корецький районний суд Рівненської області.

Суддя Є.В. Кулик