Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 202/29556/13-ц

провадження № 61-3261св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк», ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2015 року у складі судді Мороза В. П. та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2016 року у складі суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В., та касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2016 року у складі суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В.,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк»), ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що 05 квітня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у сумі 200 тис. доларів США зі сплатою 14 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 04 квітня 2017 року. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 05 квітня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_3, а 20 жовтня 2010 року з ПАТ «Акцент-Банк» укладені договори поруки. Відповідачі належним чином не виконували умови кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 325 480,86 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом - 166 608,31 доларів США; заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом - 111 498,39 доларів США та пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 47 374,16 доларів США, яку позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів отримання ОСОБА_1 коштів за кредитним договором та доказів сплати коштів за кредитним договором. Вимога про стягнення з поручителів у солідарному порядку суми заборгованості за кредитним договором не підлягає задоволенню, оскільки з поручителями укладені окремі договори поруки, відповідно вони не несуть солідарної відповідальності між собою. Крім того, порука є припиненою, оскільки вимогу до поручителів банк пред'явив після спливу встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку з моменту виникнення заборгованості ОСОБА_2 перед банком.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2016 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 05 квітня 2007 року у розмірі 325 480,86 доларів США, що еквівалентно 2 600 592 грн 08 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом - 166 608,31 доларів США, що еквівалентно 1 331 200 грн 40 коп., заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом - 111 498,39 доларів США, що еквівалентно 890 872 грн 14 коп., пені - 378 519 грн 54 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Провадження у частині позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості закрито.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_1 не виконує зобов'язання за кредитним договором належним чином, у зв'язку з чим станом на 18 липня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 325 480,86 доларів США, що еквівалентно сумі 2 600 592 грн 08 коп., вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк». Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2, ОСОБА_3, суд виходив із того, що у поручителів відсутня спільна порука, так як договори поруки були укладені з кожним відповідачем окремо. Крім того, у ПАТ КБ «Приватбанк» виникло право пред'явити вимогу до поручителів про виконання порушеного зобов'язання щодо повернення кредиту протягом наступних шести місяців, починаючи з моменту виникнення заборгованості ОСОБА_1 перед банком, а саме: з 17 березня 2009 року. Провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк» закрито, оскільки відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення в частині відмови у стягненні заборгованості з поручителів є незаконним та необґрунтованим. Суд першої інстанції не мав підстав для відмови у стягненні боргу з поручителів через наявність трьох окремих договорів поруки, а повинен був вірно зазначити у резолютивній частині порядок стягнення заборгованості. Також суди дійшли помилкового висновку про те, що позивачем пропущено строк звернення до поручителів, який повинен обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов'язання в повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Остаточний строк повернення кредиту, процентів та винагороди встановлено до 04 квітня 2017 року, а з позовом банк звернувся 30 липня 2013 року, таким чином, як на момент звернення з позовом, так і на момент ухвалення оскаржуваного рішення строк виконання основного зобов'язання ще не настав, а тому відсутні підстави для відліку шестимісячного строку дії поруки в розумінні частини першої статті 559 ЦК України, перебіг цього строку має розпочатися лише після 04 квітня 2017 року.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не надано оцінки відсутності у матеріалах справи детального розрахунку заборгованості, у розрахунку відсутні дані про погашення відповідачем заборгованості за тілом кредиту та заборгованості зі сплати процентів, тому судом ухвалено рішення про стягнення заборгованості з урахуванням розрахунку, який не є належним доказом у справі; долучені до матеріалів справи копії документів не можна вважати належними доказами, які підтверджують проведення операції щодо видачі позичальнику кредитних коштів; судом апеляційної інстанції неправомірно задоволено позовні вимоги в частині стягнення суми пені в доларах США в еквіваленті на гривню; не враховано, що позивачем пропущений строк позовної давності за вимогами про стягнення пені; суд не звернув уваги, що в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач попередньо звертався до позичальника з вимогою про дострокове повернення грошових коштів у строки, передбачені частиною десятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; апеляційний суд залишив поза увагою вимоги позивача про стягнення коштів, витрачених за надання правової допомоги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, призначено до судового розгляду.

19 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

За положеннями статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суди установили, що відповідно до кредитного договору № 33МФ/2007 від 05 квітня 2007 року ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 200 тис. доларів США зі сплатою 14 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 04 квітня 2017 року.

Видачу кредитних коштів апеляційний суд встановив із кредитного договору, договору про видачу траншу №1-33МФ/2007 від 06 квітня 2007 року і додатку №1 до нього, що містить графік погашення кредиту, процентів і винагород (вказані документи підписані позичальником); розрахунку заборгованості та виписки із позикового рахунку.

Оцінивши наведені докази на предмет належності, достатності, достовірності та взаємного зв'язку, апеляційний суд встановив обставини отримання ОСОБА_1 коштів у сумі 200 тис. доларів США та погашення нею кредиту шляхом внесення щомісячних платежів до 17 березня 2009 року.

Нова оцінка доказів у справі виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України, тому доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про неналежність розрахунку заборгованості та доказів про надання їй кредиту є необґрунтованими.

Безпідставними є також доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що позивачем пропущено строк позовної давності за вимогами про стягнення пені, оскільки нормою частини третьої 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-738цс15 від 24 червня 2015 року, № 6-25цс15 від 18 березня 2015 року).

Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, тому заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Із такою заявою ОСОБА_1 до суду першої інстанції не зверталася, а тому судом касаційної інстанції не можуть бути застосовані строки позовної давності, заявлені в касаційній скарзі.

Щодо посилань ОСОБА_1 в касаційній скарзі на безпідставність вимог банку про стягнення правової допомоги, необхідно зазначити, що апеляційний суд не вирішував питання про стягнення витрат на правову допомогу, ним стягнуто судовий збір за подання банком позовної заяви у розмірі 3 441 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 785 грн.

Разом з тим, заслуговують на увагу доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про неправомірність нарахування пені в іноземній валюті.

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 546 ЦК України - пеня є видом забезпечення виконання зобов'язання, виходячи зі статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19 лютого 1993 року, відповідно до вимог статті 192 ЦК України - розрахунок пені має здійснюватись у грошовій одиниці України - гривні.

За змістом пункту 6.1. кредитного договору за кожне порушення умов договору позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,2 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочки, але не більше подвійної ставки Національного Банку України, що діє в період, за який сплачується пеня; сплата пені вчиняється в гривні. У випадку, якщо кредит видано в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом Національного Банку України на дату щоденного нарахування.

Отже, пеня може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України - гривні. При цьому саме у гривні вона повинна обчислюватись на момент прострочення зобов'язання, а не визначенням гривневого еквіваленту на час ухвалення рішення.

За розрахунками позивача, пеню обчислено у доларах США та переведено у еквівалент у гривні за курсом Національного Банку України станом на 18 липня 2013 року. Період нарахування пені починається із 01 лютого 2009 року.

При вирішенні питання щодо стягнення пені апеляційний суд не звернув уваги на зміст вимог закону й договірних положень про те, що пеня повинна обчислюватись у національній валюті за кожен місяць прострочення і переводитись у гривню на час прострочення, а не на кінцевий строк нарахування пені, що значно впливає на кінцеву суму у зв'язку із зміною курсу іноземної валюти.

Обґрунтованими є доводи касаційної скарги банку.

У спірних правовідносинах строк основного зобов'язання встановлено договором до 04 квітня 2017 року, останній платіж за кредитом сплачено у березні 2009 року, а із позовом банк звернувся 30 липня 2013 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2, ОСОБА_3, суд виходив із того, що у поручителів відсутня спільна порука, так як договори поруки були укладені з кожним відповідачем окремо. Крім того, у ПАТ КБ «Приватбанк» виникло право пред'явити вимогу до поручителів про виконання порушеного зобов'язання щодо повернення кредиту протягом наступних шести місяців, починаючи з моменту виникнення заборгованості ОСОБА_1 перед банком, а саме: з 17 березня 2009 року.

Разом з тим, згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

З огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 14-145цс18.

Таким чином, у разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

З огляду на викладене,апеляційний суднеправильно застосував норму частини четвертої статті 559 ЦК України та дійшовнеобґрунтованого висновку про припинення договорівпоруки, оскільки порука ОСОБА_2, ОСОБА_3 припинилася лише в частині щомісячних зобов'язань(поза межами шестимісячного строку до звернення банку із позовом до боржника і поручителів) та діє в іншій частині.

Апеляційний суд обґрунтовано вказав на те, що умовами договорів поруки не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою, що унеможливлює стягнення суми заборгованості за кредитним договором з поручителів солідарно.

Разом з тим, межі заявлених банком вимог не позбавляють суд права стягнути борг з кожного поручителя окремо в солідарному порядку з боржником.

Крім того, апеляційний суд закрив провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк» , посилаючись на те, що відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Проте, обов'язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти і об'єктивності з'ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з'ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв'язками, відносинами і залежностями. Таке з'ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Крім того, вирішення такого спору за правилами господарського судочинства в частині позовних вимог до поручителя, який є юридичною особою та несе солідарну з боржником відповідальність, а за правилами цивільного судочинства - в частині позовних вимог до боржника, який є фізичною особою, порушуватиме принцип повноти, всебічності й об'єктивності з'ясування обставин справи, оскільки дослідження того ж самого предмета, а також тих самих підстав позову здійснюватиметься судами різних юрисдикцій.

Отже, критеріями розмежування справ цивільного та господарського судочинства є одночасно суб'єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин. Позовні вимоги до кількох відповідачів, серед яких є хоча б одна фізична особа, мають розглядатися в одному провадженні, якщо такі вимоги однорідні, нерозривно пов'язані між собою та від вирішення однієї з них залежить вирішення інших вимог.

У постановах від 13 березня 2018 року № 14-40цс18, 21 березня 2018 року № 14-41цс18 та від 25 квітня 2018 року № 14-74цс18 Велика Палата Верховного Суду висловила свою позицію про те, що захист прав кредитора у справі за його позовом до боржника і поручителя у межах одного виду судочинства є більш прогнозованим і відповідає принципу правової визначеності, оскільки не допускає роз'єднання вимог кредитора до сторін солідарного зобов'язання залежно від суб'єктного складу останнього.

Враховуючи допущені апеляційним судом порушення процесуального закону, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення апеляційного суду за статтею 411 ЦПК України із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційні скарги публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик