Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

місто Київ

справа № 201/18072/17

провадження № 61-15452св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач (заявник) - ОСОБА_4,

третя особа - Третя дніпровська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Максюти Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 у грудні 2017 року звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності у порядку спадкування, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, просив: визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину від 22 грудня 2016 року, серія та номер 3-1068, видане державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є. В.

ОСОБА_4 на об'єкт нерухомого майна, загальною площею 32, 5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину від 15 грудня 2016 року, серія та номер 3-1045, видане державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Демуш Є. В.

ОСОБА_4 на об'єкт нерухомого майна, загальною площею 173, 4 кв. м, житловою площею 64, 8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3; визнати за законом та заповітом за ОСОБА_3 право власності на: 1/12 частину за законом та 1/8 частину за заповітом нежитлових приміщень (загалом 5/24 частин), розташованих за адресою: АДРЕСА_4; 1/12 частину за законом та 1/8 частину за заповітом (загалом 5/24 частин) нежитлового приміщення (офіс) № 72, загальною площею 24, 6 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_5; 1/12 частину за законом та 1/8 частину за заповітом (загалом 5/24 частин) квартири № 15, загальною площею 229, 8 кв. м, житловою площею 138, 00 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_5; 1/12 за законом нежитлового приміщення АДРЕСА_6; 1/12 частину за законом квартири АДРЕСА_3, загальною площею 173, 4 кв. м, житловою площею 64, 8 кв. м; 1/6 за законом гаража АДРЕСА_7, загальною площею 32, 5 кв. м; 1/6 частку за законом у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «ВЕНТ-КОМПАНІ»; 1/6 частки за законом автомобіля Хонда Акорд, 2005 року випуску, легковий седан, державний номер НОМЕР_1.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2017 року відкрито провадження у справі.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року скасовано ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2017 року про відкриття провадження, справу направлено на розгляд за підсудністю до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська.

Постанова апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що між сторонами виник спір, в тому числі з приводу нерухомого майна, яке знаходиться на території м. Дніпра, більша частина якого розташована в Бабушкінському районі м. Дніпра, відтак спір за територіальною підсудністю відноситься до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року до Верховного Суду,

ОСОБА_4 просила скасувати постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року в частині встановлення підсудності цивільної справи Бабушкінському районному суду м. Дніпропетровська. На обґрунтування касаційної скарги заявник посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Враховуючи, що спір виник, у тому числі, щодо нерухомого майна, що знаходиться на території Амур-Нижньодніпровського, Шевченківського (Бабушкінського) та Соборного (Жовтневого) районів м. Дніпра, на переконання заявника, підсудність спору має визначатися із урахуванням вартості спірного майна за місцезнаходженням основної його частини. Позивач неодноразово подавав цей позов до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, проте позов повертався особі, яка його подала, із роз'ясненням необхідності з'ясування вартості спірного майна для визначення місцезнаходження основної його частини. Апеляційний суд Дніпропетровської області, ухвалюючи постанову про скасування ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2017 року та направлення справи за встановленою підсудністю до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, не обґрунтував будь-якими доводами визначення підсудності саме зазначеному судові ні за критеріями дійсної вартості майна, ні за розмірами площі об'єктів нерухомості. Доказів на підтвердження вартості спірного майна позивач апеляційному суду не надав та не довів неможливість проведення оцінки спірного майна. За розрахунками заявника, основна частина нерухомого майна за його площею знаходиться в адміністративних межах Амур-Нижньодніпровському районі міста Дніпра.

Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано справу із Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення, а постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року без змін. На переконання позивача, оскаржувана постанова є законною та обґрунтованою, а доводи касаційної скарги є надуманими. Заявник, подаючи касаційну скаргу у цій справі та апеляційну скаргу у справі № 199/559/18 за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_3, третя особа - Третя дніпровська державна нотаріальна контора, про тлумачення заповіту, визнання заяв про відмову від прийняття спадщини недійсними, визнання нотаріальних дій незаконними та про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та за законом, зловживає своїми процесуальними правами, оскільки не погоджується із підсудністю спору жодному із місцевих загальних судів м. Дніпра.

Ухвалою Верховного Суду від 16 липня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд в оцінці оскаржуваної постанови апеляційного суду врахував, що спір виник, у тому числі, з приводу нерухомого майна, що територіально розташовано у різних районах м. Дніпра, а також те, що питання про відкриття провадження у справі вирішувалось до набрання чинності ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Відповідно до правила частини першої статті 114 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), чинного на момент вирішення питання про відкриття провадження у справі, позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Аналогічне правило передбачене у частині першій статті 30 ЦПК України, в редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційний судом. Якщо пов'язані між собою позовні вимоги пред'явлені одночасно щодо декількох об'єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об'єкта, вартість якого є найвищою.

Апеляційний суд, ухвалюючи постанову про направлення справи за встановленою територіальною підсудністю до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, зазначив, що основна частина спірного нерухомого майна розташована у Бабушкінському районі м. Дніпра. Такі висновки апеляційного суду ґрунтуються на непідтверджених припущеннях, оскільки апеляційний суд не дослідив наявні у матеріалах справи докази та не встановив, у якому адміністративно-територіальному районі міста знаходиться основна частина спірного майна, не визначив, якою є його вартість. Наведене дає підстави для висновку, що постанова апеляційного суду є необґрунтованою.

Верховним Судом також враховано, що за результатами апеляційного розгляду підсудність справи визначено місцевому судові, юрисдикція якого поширюється на адміністративно-територіальний район, в межах якого розташований найменший за розмірами об'єкт нерухомого майна, що становить предмет спору.

Розглядаючи апеляційну скаргу, апеляційний суд не скористався повною мірою своїми процесуальними повноваженнями, не встановив відповідно до правил виключної підсудності, якому місцевому загальному суду належить розглядати спір.

Відповідно до частини першої статті 365 ЦПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду: 1) з'ясовує питання про склад учасників судового процесу; 2) визначає характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює; 3) з'ясовує обставини, на які посилаються учасники справи як на підставу своїх вимог і заперечень; 4) з'ясовує, які обставини визнаються чи заперечуються учасниками справи; 5) вирішує питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції; 6) за клопотанням сторін та інших учасників справи вирішує питання про виклик свідків, призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача; 7) за клопотанням учасників справи вирішує питання щодо вжиття заходів забезпечення позову; 8) вчиняє інші дії, пов'язані із забезпеченням апеляційного розгляду справи.

Згідно з частинами першою та другою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Таким чином, апеляційний суд мав забезпечити апеляційний розгляд зазначеного процесуального питання, з'ясувати обставини, на які посилаються учасники справи як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини сьомої статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Ненадання позивачем до судів першої та апеляційної інстанцій доказів щодо вартості спірного майна, а також щодо неможливості неподання таких доказів, дає підстави для сумнівів у добросовісності здійснення позивачем своїх процесуальних прав та виконання обов'язків щодо подання доказів.

Зважаючи на наведене, доводи касаційної скарги Верховний Суд вважає обґрунтованими, а постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року ухваленою з порушенням норм процесуального права та такою, що підлягає скасуванню.

Взявши до уваги, що апеляційним судом не досліджено та не з'ясовано вартість спірного майна, розмір (площу) об'єктів нерухомості, розташованих у різних адміністративно-територіальних районах міста, це позбавляє Верховний Суд можливості встановити належну територіальну підсудність спору певному місцевому загальному суду м. Дніпра, оскільки за правилами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 412 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Доводи відзиву на касаційну скаргу, що заявник зловживає своїми процесуальними правами, не підтверджені доказами, є припущеннями, оскільки заявник у касаційній скарзі зазначає про процесуальні порушення апеляційним судом встановлення виключної підсудності спору з урахуванням вартості майна та місця знаходження його основної частини. Обсяг нерухомого майна у цій справі та у справі, на судові рішення у якій посилається позивач, відрізняється, а тому неможливо стверджувати, що оскарження ухвали про відкриття провадження в іншій справі є зловживанням правами заявника у цій справі.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик