Провадження №2-з/369/47/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2018 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Дубас Т.В.,

при секретарі Раситюк М.П.,

розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2 про забезпечення позову до предявлення позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю , -

В С Т А Н О В И В:

18 вересня 2018 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до Києво-Святошинського районного суду Київської області із заявою про забезпечення позову до предявлення позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю. Заява мотивована тим, що мають намір звернутись до суду із позовом, оскільки підставою для звернення із позовом до суду є факт незаконного будівництва ОСОБА_3 багатоквартирного житлового будинку на земельній ділянці, яка межує із земельною ділянкою заявників .

Так, позивачі являються власниками земельних ділянок за кадастровими номерами №:01:051:5209 та №:01:051:5210 та власниками житлового будинку №5 по вулиці Ярослава Мудрого в селі Гатне Київської області, що підтверджується Інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 12.09.2018 та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.09.2018, які додаються. Відповідач здійснює будівництво зблокованого багатоквартирного житлового будинку типу «таун-хаус» для проживання більше, ніж однією родиною, на присадибній земельній ділянці, яка призначена для індивідуального житлового будівництва, з метою відчуження квартир на користь інших фізичних та/або юридичних осіб та отримання грошової вигоди, тобто в комерційних цілях.

Вважають, що дане будівництво незаконним, оскільки воно порушує державні будівельні норми та правила, вимоги екологічної безпеки, санітарні норми і правила, інші норми чинного законодавства України.

Необхідність винесення ухвали про заборону ОСОБА_3 проводити будівельні роботи обґрунтовується тим, що він, як замовник, та його підрядники не виконують вимоги чинного містобудівного законодавства, фактично продовжують будівництво багатоквартирного будинку, яке проводиться швидкими темпами, оскільки розуміє протиправність своїх дій та намагається якомога швидше звести зблокований житловий будинок і відчужити квартири з метою отримання фінансової вигоди. Незаконне будівництво багатоквартирного будинку беззаперечно проводиться не для власних потреб. Багатоквартирний будинок споруджується в межах приватної садибної забудови, де відсутнє центральне водопостачання та водовідведення, відсутнє електропостачання, будівельні роботи проводяться на земельних ділянках, де проходить магістральний газопровід. Крім цього будівництво здійснюється з порушенням мінімально допустимої відстані до межі земельної ділянки, яка встановлена ДБН.

Окрім того, заявники зазначили, що відсутня необхідність у застосуванні зустрічного забезпечення, оскільки зазначений вид забезпечення позову не спричинить ОСОБА_3 збитків та позивачі не в змозі внести на депозитний рахунок суду грошові кошти в такому розмірі, який би начебто компенсував збитки відповідача і які обраховуються, вочевидь, мільйонами гривень.

Тому просили суд вжити заходів забезпечення позову до його предявлення шляхом заборони ОСОБА_3 проводити будівельні роботи з будівництва житлового будинку за будівельною адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Гатне, вул. Ярослава Мудрого, №1 та №3.

Дослідивши заяву про забезпечення позову та додані до неї матеріали, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_2, ОСОБА_2 про забезпечення позову до його предявлення не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч.ч. 1 та 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб: забороною вчиняти певні дії; встановленням обов'язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов'язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

Відповідно до п.п. 4.5.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів.

Також слід зазначити, що статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При чому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Разом, з тим, враховуючи предмет позову, з яким мають намір звернутись до суду ОСОБА_2 та ОСОБА_2, доводи викладені у заяві про забезпечення позову до його предявлення , суд приходить до висновку, що заявниками в порядку статті 151 ЦПК України, не надано належних обґрунтувань необхідності забезпечення позову та не доведено, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачів, за захистом яких заявники мають намір звернутись до суду. Окрім того, заявниками не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт проведення будь-яких будівельних робіт за вказаною адресою.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 149-154, 259, 260 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2 про забезпечення позову до предявлення позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пятнадцяти днів з дня його проголошення, до Апеляційного суду Київської області, або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду ухвали в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя: Дубас Т.В.