Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 569/8215/16-ц

провадження № 61-23579св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

стягувач - ОСОБА_1,

боржник - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

заінтересована особа - державний виконавець Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області Панчук Алла Василівна,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 24 січня 2017 року у складі судді: Ковальова І. М. та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 16 березня 2017 року у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Григоренка М. П., Боймиструка С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою про поновлення процесуального строку, визнання дій державного виконавця щодо відмови у відкритті виконавчого провадження незаконними та скасування постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження.

ОСОБА_1 просив суд поновити йому процесуальний строк на звернення до суду; визнати дії державного виконавця ВДВС Рівненського МУЮ Панчук А. В. щодо відмови у відкритті виконавчого провадження неправомірними; скасувати постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 13 квітня 2016 року серії ВП №50831848 винесену державним виконавцем ВДВС Рівненського МУЮ.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 24 січня 2017 року поновлено ОСОБА_1 процесуальний строк на звернення до суду. Скаргу ОСОБА_1 про визнання дій державного виконавця ВДВС Рівненського МУЮ Панчук А. В. щодо відмови у відкритті виконавчого провадження незаконними та скасування постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження задоволено. Визнано дії державного виконавця ВДВС Рівненського МУЮ Панчук А. В. щодо відмови у відкритті виконавчого провадження неправомірними. Скасовано постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 13 квітня 2016 року серії ВП №50831848, винесену державним виконавцем ВДВС Рівненського МУЮ.

Ухвала мотивована тим, що ОСОБА_1 правомірно звернувся у Рівненський ВДВС, а постанова державного виконавця від 13 квітня 2016 року є передчасною та підлягає скасуванню, оскільки державним виконавцем порушено вимоги частини першої статті 20 Закону України «Про виконавче провадження», а саме не наведено будь-яких обґрунтувань з приводу наявності чи відсутності майна боржника у м. Рівне, на яке посилався стягувач у своїй заяві.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 16 березня 2017 року ухвала Рівненського міського суду Рівненської області від 24 січня 2017 року залишена без змін.

Ухвала мотивована тим, що стягувач звернувся за місцем знаходження майна боржника. Проте у оскарженій постанові державного виконавця не наведено, будь-яких обґрунтувань з приводу наявності чи відсутності майна боржника в м. Рівне, тому відмова у відкритті виконавчого провадження є передчасною та такою, що не відповідає вимогам частини першої статті 20 Закону України «Про виконавче провадження».

У квіті 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 24 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 16 березня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення і ухвалити нове про відмову у задоволенні скарги.

Касаційна скарга мотивована тим, що стягувач не надав доказів знаходження майна боржника у м. Рівне, тому відмова у відкритті виконавчого провадження є обґрунтованою. Державний виконавець має право вчиняти дії щодо отримання інформації про боржника лише після відкриття виконавчого провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У липні 2017 року ОСОБА_1 надав заперечення на касаційну скаргу, в якій просить відмовити у задоволенні касаційної скарги. У запереченні вказує, що виконавчі дії можуть проводитися за місцезнаходженням майна боржника.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року справа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що рішенням Рівненського міського суду від 23 грудня 2015 року, яке набрало законної сили, стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 21 090,00 грн незаконно списаних коштів.

12 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ВДВС ГУЮ у Рівненській області із заявою про відкриття виконавчого провадження за виданим виконавчим листом №569/9657/15-ц від 05 квітня 2016 року.

Постановою державного виконавця ВДВС Рівненського МУЮ Панчук А. В. від 13 квітня 2016 року відмовлено у прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент прийняття постанови) у зв'язку з тим, що у разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу, а згідно з виконавчим листом № 569/9657/15-ц від 05 квітня 2016 року боржником є АТ КБ «ПриватБанк» код ЄДР 14360570, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50.

Також, у постанові виконавцем вказано, що виконавчий документ необхідно направити в Жовтневий ВДВС Дніпропетровського МУЮ Дніпропетровської області Дніпропетровськ, вул. Пісаржевського, 1-а для подальшого виконання.

У частині першій статті 20 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент прийняття оскарженої постанови) передбачено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

Європейський суд з прав людини вказав, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6, також захищає і виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (ZHOVNER v. UKRAINE, № 56848/00, § 33, ЄСПЛ, від 29 червня 2004 року).

Встановивши, що стягувач звернувся до виконавчої служби за місцезнаходження майна боржника, суди зробили обґрунтований висновок про задоволення скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені ухвали постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені ухвали без змін.

Оскільки оскаржені ухвали залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 24 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 16 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат