Провадження № 2/235/718/18
Справа № 235/815/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2018 року м.Покровськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

в складі: головуючого судді Хмельової С.М.

за участю секретаря судового засідання Соловйової М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду №7 м. Покровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби із захисту Батьківщини, третя особа військова частина польова пошта НОМЕР_1 ,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Красноармійського міськрайонного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства оборони України, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби із захисту Батьківщини, третя особа військова частина польова пошта НОМЕР_1 .

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що з 19.09.2016 року по 13.03.2017 року проходив військову службу за контрактом. 13.03.2017 року позивач звільнений у запас за пп. «б» п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» ( за станом здоров`я ).

Протоколом засідання ВЛК Північного регіону № 292 від 31.07.2017 року було відмінено постанову ВЛК Північного регіону, зазначену у витязі з протоколу засідання від 21.06.2017 року № 231 і визначено, що захворювання старшого солдата запасу ОСОБА_1 , 1960 р.н., - так, пов`язані із захистом батьківщини.

Згідно акта огляду МСЕК від 15.08.2017 року позивачу призначено 3 групу інвалідності з 17.07.2017 року та 40% втрати професійної працездатності первинно-одноразово (Постанова КМУ № 975 від 25.12.2013 року) з 13.03.2017 року від захворювання, так, пов`язані із захистом Батьківщини.

Внаслідок отримання захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини позивач зазнав великої моральної шкоди та психологічної травми, так як втратив частково працездатність і не має можливості повернути своє попереднє здорове життя та вимушений витрачати чимало часу та грошових коштів на відновлення свого здоров`я.

Перебування на стаціонарному лікуванні призводило до нетривалого позитивного покращення, але в подальшому, стан здоров`я не покращується, а з кожним часом тільки погіршується.

Внаслідок захворювань, пов`язаних із захистом Батьківщини, позивач змушений тривалий час знаходитись на лікарняних, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури.

Позивача постійно, щоденно турбують головні болі, більше в затилковій частині голови, часто виникає запаморочення, підвищення артеріального тиску, тяжкість в правому підребер`ї, болі в серці не пов`язані з фізичними навантаженнями, тахікардія, відчуття приливів, жару в тілі, болі натощак і після їжі, оніміння. Часто в нього виникають болі в області серця, поганий сон, нестійкий настрій, виражена слабкість, пониження зору.

Таким чином, внаслідок виконання обов`язків військової служби із захисту Батьківщини він на все своє життя отримав суттєве погіршення здоров`я, інвалідність III групи та 40% втрати професійної працездатності первинно-одноразово.

Позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України як органу державної влади, яка виразилася у порушенні його права на охорону здоров`я та медичну допомогу як військовослужбовця, передбачених ч.1 ст. 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», внаслідок чого отримав ушкодження здоров`я у вигляді 3 групи інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби із захисту Батьківщини. Стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України на користь позивача за рахунок коштів державного бюджету на відшкодування моральної шкоди 100000 гривень, шляхом безспірного списання вказаних коштів зі спеціально визначеного для цього рахунку державного бюджету України для відшкодування шкоди, завданої органами державної влади чи їх службовими особами.

Відповідач Міністерство оборони України у відзиві на позов зазначило, що заперечує проти цивільного позову у повному обсязі та вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, через що провадження в частині визнання протиправною бездіяльність Міністерства оборони, підлягає закриттю.

Відповідно до військового квитка позивача, останній проходив військову службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 , яка мас статус юридичної особи, організаційно-правова форма - державна організація (установа, заклад), вид діяльності - діяльність у сфері оборони.

Таким чином, враховуючи те, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 та був військовослужбовцем цієї військової частини, яка має статус юридичної особи, то вищезгадані обставини виключають цивільно-правову відповідальність Міноборони як центрального органу виконавчої влади, передбачену статтею 1167 ЦК України, а відтак Міноборони є неналежним відповідачем по справі.

Однією з обов`язкових умов відшкодування моральної шкоди за ч.І ст.1167 ЦК України є завдання фізичній особі моральної шкоди саме неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

Обґрунтовуючи свій позов. позивач не зазначив якими протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю Міноборони йому була завдана моральна шкода, не вказав які нормативно-правові акти були порушені та навіть не зазначив в чому на його думку полягає протиправність дій (бездіяльності) Міноборони, які стали причинок заподіяння йому моральної шкоди або отриманої позивачем захворювання.

Крім цього, позивач зазначаючи про начебто бездіяльність Міноборони, не вказує з чому вона полягає і що на його думку зобов`язано було зробити Міноборони.

Також позивач не вказує при яких обставинах він одержав захворювання, яке стало причиною інвалідності. Вказує його право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу, однак не вказує, що остання не була йому надана (та чи взагалі він її потребував).

Що стосується посилань позивача на ч.І ст.11 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», то в самій цій статті вказується на те, що охорона здоров`я військовослужбовців здійснюється саме командирами (начальниками) у взаємодії з місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, а не Міністерством оборони України, що також підтверджує неналежність відповідача по справі. Також, позивач не вказав в чому саме полягало порушення цієї норми Закону.

Отже, жодними доказами та навіть жодними припущеннями позивачем не наведене будь-яких норм або обставин, які б свідчили про неправомірність рішень, дій або бездіяльності Міноборони, які були б причиною заподіяння позивачу моральної шкоди або отримання ним захворювання, через що виключається можливість застосування ст.1167 ЦК України до даних правовідносин, оскільки відсутня обов`язкова умова настання відповідальності - протиправність рішення, дій або бездіяльності особи (правовий делікт).

Жодних розрахунків заподіяної моральної шкоди позивачкою не наведено.

Законодавством України для даних правовідносин, а саме настання

інвалідності у особи, яка проходила військову службу та інвалідність пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, встановлюються спеціальні норми законодавства, які передбачають соціальні гарантії держави у разі ушкодження здоров`я, оскільки в даних правовідносинах відсутні деліктні зобов`язання, через що виключається застосування до цих правовідносин такого інституту цивільного права, як відшкодування шкоди, через що позов не ґрунтується на нормах права, які підлягають застосуванню в даних правовідносинах.

Представник відповідача просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Міністерства оборони України, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа військова частина польова пошта НОМЕР_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, відмовити в повному обсязі. Закрити провадження у справі, в частині визнання протиправною бездіяльність Міноборони як органу державної влади, у зв`язку з тим, що дані позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідач Держава Україна в особі Державної казначейської служби України у відзиві на позов зазначив, що шкода підлягає відшкодуванню лише у випадку, коли її завдано незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади чи їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У таких випадках шкода відшкодовується державою.

Позивач у позовній заяві вказує, що моральна шкода завдана йому внаслідок ушкодження здоров`я, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби із захисту Батьківщини, чим було порушено його право на охорону здоров`я, яке передбачене ст. 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з ч.1 ст. 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» охорона здоров`я військовослужбовців забезпечується створенням сприятливих санітарно-гігієнічних умов проходження військової служби, побуту та системою заходів з обмеження дії небезпечних факторів військової служби, з урахуванням її специфіки та екологічної обстановки, які здійснюються командирами (начальниками) у взаємодії з місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Тобто, забезпечення створення сприятливих санітарно-гігієнічних умов проходження військової служби, побуту та системи заходів з обмеження дії небезпечних факторів військової служби здійснюється не Міністерством оборони України (тобто не входить до повноважень цього органу державної влади), а командирами (начальниками) у взаємодії з місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Окрім цього, відповідно до ч.1 ст.З Закону України «Про Збройні Сили України» Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Відповідно до п. 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 671, Міноборони є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України: Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва; Міноборони є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили.

У зв`язку із цим Міністерство оборони України не с належним суб`єктом, до повноважень котрого належить безпосереднє забезпечення прав, визначених ч. 1 ст. 11 зазначеного Закону.

Викладене унеможливлює наявність будь-якого протиправного характеру дій чи бездіяльності Міністерства оборони України з цього приводу, а отже й унеможливлює наявність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Більше того, позивач у своїй позовній заяві й сам вказує на те, що «внаслідок бездіяльності командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 стосовно відсутності турботи про збереження та зміцнення мого здоров`я як військовослужбовця, було порушено право на охорону мого здоров`я та медичну допомогу як військовослужбовця, передбачених ч. 1 сі. 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до 11.13 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року, військовослужбовець зобов`язаний додержуватися вимог безпеки, вживати заходів до запобігання захворюванню, травматизму, повсякденно підвищувати фізичну загартованість і тренованість, утримуватися від шкідливих для здоров`я звичок.

Таким чином, відсутні будь-які правові норми та обставин, які б свідчили про неправомірність рішень, дій або бездіяльності Міністерства оборони України чи третьої особи, які були б причиною виникнення захворювання позивача та заподіяння йому через це моральної шкоди. З огляду на вказане виключається можливість застосування ст.1173 чи ст. 1174 ЦК України до даних правовідносин, оскільки відсутня обов`язкова умова настання відповідальності - протиправність рішення, дій або бездіяльності особи.

Крім цього, відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначається, що за змістом норм законодавства, що регулюють ці правовідносини, заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Іншими словами зобов`язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності).

В даному випадку відсутні будь-які протиправні дії (бездіяльність) як посадових осіб військової частини НОМЕР_2 , так і Міноборони.

До позовної заяви було додано копію Витягу з протоколу засідання Військово- лікарської комісії Північного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців (підстава видачі - протокол засідання ВЛК Північного регіону №292 від 31.07.2017), за яким захворювання старшого солдата запасу ОСОБА_1 визнано таким, що пов`язане із захистом Батьківщини.

Відповідно до п.21.9 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 року №402 (далі - Положення), визначення причинного зв`язку захворювання (поранення, контузії, каліцтва, травми), що призвело до смерті військовослужбовця, колишнього військовослужбовця, проводиться штатними Військово-лікарськими комісіями.

Згідно п.2.4.5 Положення, Військово-лікарська комісія регіону має право приймати постанови, а за необхідності переглядати свої постанови про причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та смерті у осіб, звільнених з військової служби, з військовою службою (крім постанов ЦВЛК).

Вищевказаними нормами Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України повною мірою підтверджується те, що обставини, які зазначені в Витязі з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Північного регіону, не мають ніякої юридичної сили, оскільки надання таких висновків повинно відбуватися у формі постанови.Витяг з протоколу засідання ВЛК Північного регіону (як і сам Протокол засідання ВЛК Північного регіону №2292 від 31.07.2017) не є допустимими доказами по справі, котрі можуть підтверджувати наявність причинного зв`язку між захворюванням позивача та проходженням ним військової служби.

Враховуючи те, що однією з головних вимог відшкодування моральної шкоди є той факт, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії, а в даному випадку відсутній причинний зв`язок між протиправними діями/бездіяльністю (які також в даному випадку взагалі відсутні) та шкодою.

Таким чином, при відсутності хоча б однієї з умов настання відповідальності за заподіяння моральної шкоди, відсутня і сама відповідальність.

Викладеним у відзиві повністю спростовуються вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки відсутні будь-які протиправні рішення, дії або бездіяльність з боку Міністерства оборони України по відношенню до ОСОБА_1 , а також відсутній причинний зв`язок (безпосередній наслідок) між виконанням позивачем обов`язків військової служби та отриманим захворюванням, що в повній мірі виключає відшкодування державою моральної шкоди відповідно до положень ст.ст. 1173, 1174 ЦК України.

Представник відповідача просить відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства оборони України та Державної казначейської служби України, третя особа - військова частина польова пошта НОМЕР_1 , про відшкодування моральної шкоди.

Представник третьої особи військової частини польова пошта НОМЕР_1 надав суду заяву про розгляд справи без участі третьої особи, позовні вимоги не підтримав. Проте, суд не може прийняти до уваги дану заяву, оскільки лейтенантом ю/с Р.П. Груіда не надано суду документу, що підтверджують його повноваження бути представником військової частини у суді, як це передбачено статтею 62 ЦПК України. Таким чином, уповноважений представник третьої особи до суду не з`явився по невідомій причині, але це не є перешкодою для розгляду даної справи.

Позивач, представника відповідачів до судового засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи без їх участі.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та зміст спірних правовідносини,

ВСТАНОВИВ:

19.09.2016 року між Міністерством оборони України в особі ТВО Командира військової частини- полковника медичної служби Книгиницького В.В. з одного боку, та громадянином України (військовослужбовець) ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України. Контракт укладено до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію (а.с.15-18).

Згідно довідки Покровсько-Ясинуватського об`єднаного міського військового комісаріату від 28.08.2017 року, ОСОБА_1 з 19 вересня 2016 року по 13 березня 2017 року проходив військову службу за контрактом (а.с.29).

Відповідно до витягу з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Північного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців від 31.07.2017 року № 292, захворювання ОСОБА_1 так, пов`язані із захистом Батьківщини, що підтверджується військово-медичними документами (а.с.20).

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією 15.08.2017р. ОСОБА_1 встановлено 3-ю групу інвалідності з 17.07.2017р., захворювання так, пов`язане із захистом Батьківщини (а.с.11).

Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках застрахованого ОСОБА_1 первинно-одноразово встановлено 40% втрати професійної працездатності (а.с.12).

Стаття 56 Конституції України встановлює, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Відповідно до ст. 43 Бюджетного Кодексу України безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України і саме тому відповідачем у суді від імені держави у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави повинні виступати і представники Державної казначейської служби України. Саме така правова позиція викладена у п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державних виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», що роз`яснює подібні за змістом відносини.

Виходячи з вимог Положення про Міністерство оборони України, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року №406/2011, ч.4 ст.38 ЦПК України та ст. 43 Бюджетного Кодексу України, суд встановив, що належними відповідачами у справі є Міністерство оборони України та Держава України в особі Державної казначейської служби України.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законом порядку.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою та вина.

Відповідно до пунктів 2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відшкодування такої шкоди можливе лише якщо таке передбачене відповідним законом, що визначає порядок і умови її відшкодування. Також передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань.

Отже, обов`язок держави відшкодувати завдану військовослужбовцю моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України.

Враховуючи, що Міністерство оборони України у спірних правовідносинах є уповноваженим органом державного управління, воно має обов`язок компенсувати завдану позивачеві шкоду за наявності усіх складових цивільно-правової відповідальності, крім вини Міністерства оборони України у заподіянні шкоди, з урахуванням положень статті 1173 ЦК України.

Із матеріалів справи вбачається, що причиною виникнення інвалідності у ОСОБА_1 стали захворювання, пов`язані із захистом Батьківщини.

Враховуючи, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я (пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України), суд вважає, що факт заподіяння позивачеві моральних страждань внаслідок поранення є доведеним.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів щодо протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, внаслідок яких позивачеві заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманням захворювання з наступним встановленням інвалідності.

Наявність шкоди у позивача не породжує у Міністерства оборони України обов`язку її компенсації, оскільки відсутні такі складові цивільно-правової відповідальності, як неправомірна поведінка відповідача, внаслідок якої позивачеві завдана моральна шкода, а тому відсутні підстави для стягнення грошових коштів у рахунок відшкодування моральної шкоди з Міністерства оборони України.

Встановлено, що ОСОБА_1 зазнав фізичного болю та страждань у зв`язку з захворюванням під час виконання обов`язків військової служби, яка має особливий характер.

Гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами (частина перша статті 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

До таких гарантій, зокрема, належить виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві (частина перша статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статті 16, 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Постанова Кабінету Міністрів України № 691 від 08 вересня 2015 року «Про особливості призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності резервістам, які безпосередньо брали (беруть) участь в антитерористичній операції».

Тобто позивач не позбавлений можливості в межах реалізації державою гарантій соціального і правового захисту військовослужбовців отримати одноразову грошову допомогу в порядку, визначеному статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Виходячи із вищевикладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 12, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби із захисту Батьківщини, третя особа військова частина польова пошта НОМЕР_1 , відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, повністю або частково до Апеляційного суду Донецької області через Красноармійський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 . Адреса: АДРЕСА_1 . РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: Міністерство оборони України. Адреса: 03168, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6. Код .

Відповідач: Державна казначейська служба України. Адреса: 01601, м. Київ, вулиця Бастіонна, 6. Код .

Третя особа: Військова частина польова пошта НОМЕР_1 , Донецька область, місто Покровськ.

Повний текст рішення виготовлено 19.09.2018р.

Суддя С.М. Хмельова