Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.у..№335/8677/16
Провадження № 22-ц/778/121/18 Головуючий у 1-й інстанції: Калюжна В.В.
Суддя-доповідач: Поляков О.З.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Полякова О.З.

Крилової О.В.,

Бєлки В.Ю.,

при секретарі : Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, Вознесенівський районний відділ у м. Запоріжжі Управління державної міграційної служби у Запорізькій області, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 24.12.2010 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_7 був укладений договір позики, за яким позивач передав у власність ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 40 000 доларів США, а він зобов'язався повернути вказану суму у строк до 24.12.2011 року. Проте, до теперішнього часу відповідач не повернув позику.

Пунктом 4 договору позики передбачено, що в разі неповернення суми боргу в строк до 24.12.2011 року, з нього стягується пеня в розмірі 0, 2 % від суми простроченого зобов'язання за кожен день прострочення зобов'язання, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період за який сплачується пеня.

Пеня за період з 25.12.2011 року по 18.07.2016 року склала 49 070, 59 доларів США, інфляційні витрати за період з 25.12.2011 року по 18.07.2016 року склали 35 440 доларів США, а 3 % річних - 5 483, 83 долари США.

В забезпечення виконання зобов'язань за договором позики між позивачем і ОСОБА_8 було укладено іпотечний договір, за умовами якого ним забезпечується виконання зобов'язання, що виникло у ОСОБА_7 на підставі договору позики, укладеного 24.12.2010 року.

Відповідно до п. 2 іпотечного договору предметом іпотеки є квартира за адресою: АДРЕСА_1, яку сторони оцінили в 318 400 грн.

12.12.2014 року власник квартири, іпотекодавець ОСОБА_8 померла, правонаступником якої є її донька, відповідач по справі ОСОБА_5

Відповідно до довідки МКП «Основаніє» № 4650 від 30.03.2016 року разом з ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_1 її повнолітній син ОСОБА_6

Враховуючи вищевикладене позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості за договором позики № 15077 від 24.12.2010 року в розмірі 129 994, 42 доларів США, що за курсом НБУ 24, 807177 становить 3 224 794, 58 грн. звернути стягнення на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ОСОБА_4 з укладанням договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів та технічної документації на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ОСОБА_4 всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити ОСОБА_5 і ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 зі зняттям їх з реєстраційного обліку та стягнути з Відповідачів судові витрати, пов'язані з розглядом даної справи.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і

обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів

апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до

висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду зазначеним вимогам не відповідає.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що угода (договір) є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до статті 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України прямо передбачено, право кожної особи на звернення до суду за захистом майнового прав та інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.12.2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 був укладений договір позики, за яким останній отримав в борг грошові кошти в сумі 318 400 грн., що еквівалентно 40 000 доларів США, зі строком виплати боргу до 24.12.2011 року. (а.с.8, т.1)

Передача грошей в розмірі 40 000 доларів США була оформлена розпискою від 24.12.2010 року (а.с.9, т.1).

В забезпечення виконання ОСОБА_7 своїх зобов'язань за договором позики від 24.12.2010 року, між ОСОБА_4 і ОСОБА_8 того ж дня було укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір. (а.с.10-11, т.1).

Відповідно до п. 1 іпотечного договору №15079 від 24.12.2010 року ним забезпечується виконання зобов'язання, що виникло у ОСОБА_7 на підставі договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І за №15079, надалі - Основний договір, укладеного на суму 318 400,00грн., що за курсом НБУ на момент укладення договору складало 40 000 доларів США, з обумовленим в Основному договір строком повернення боргу до 24.12.2011р.

Відповідно до п. 2 іпотечного договору предмет іпотеки складає квартира за адресою: АДРЕСА_1. яку сторони оцінили в 318 400,00грн.

Відповідно до п.3 Договору предмет іпотеки належить іпотекодавцю ОСОБА_8 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, від 26.09.1994 року.

Пунктом 4 іпотечного договору сторони оцінили предмет іпотеки в 318 400,00грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_4 вказував на ту обставину, що ОСОБА_7 до теперішнього часу не повернув позику в розмірі і в порядку, встановленими договором позики.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частина 1 ст. 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов'язаний повертати позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлені договором.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно вимог ст.. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до вимог ч.1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно ст.. 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст.. 23 ЗУ «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Згідно частини 1 статті 11 Закону України "Про іпотеку", майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Відповідно до частині 1 статті 12 Закону України "Про іпотеку", у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку", звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Аналізуючи вищенаведені норми матеріального права, слід дійти висновку, що підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є саме невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов'язання, внаслідок чого, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Окрім того, правовою позицією Верховного Суду України викладеної у справах №6-216цс14 та №6-84цс15 визначено, що за змістом ст.. 11 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодавець несе відповідальність перед іпотеко держателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки. Укладаючи договір застави (іпотеки), заставодавець (іпотекодавець) приймає на себе всі ризики, пов'язані з невиконанням зобов'язання боржником, оскільки покладення на особу, яка видала забезпечення цих ризиків відбулося за договором, укладеним заставодавцем (іпотекодавцем) саме з кредитором, то всі прийняті ризики повинні покладатися на особу, яка видала забезпечення.

Будь-які охоронні зобов'язання, які випливають з основного зобов'язання, не повинні припиняти дію зобов'язань, які забезпечують основне зобов'язання, яке залишилось невиконаним.

З урахуванням наведеного, враховуючи правову позицію Верховного Суду України висловлену у справах №6-216цс14 та №6-84цс15, слід дійти висновку про те, що оскільки позичальник ОСОБА_7 до теперішнього часу не виконав умови договору позики та не повернув позику в розмірі і в порядку, встановленими договором позики, у ОСОБА_4 виникло беззаперечне право на звернення стягнення на предмет іпотеки, в даному випадку квартиру за адресою: АДРЕСА_1, власником на теперішній час якої є ОСОБА_5

Однак, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, посилаючись на ту обставину, що ОСОБА_4 звернувся до суду з пропуском строку позовної давності і з вимогами по повернення коштів за договором позики до боржника позивач не звертався , дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Проте, зазначений висновок суду є невірним і таким, що не узгоджується з матеріалами справи та зроблений з порушенням приписів ст. ст. 256, 264 і 267 ЦК України.

Дійсно перебіг позовної давності як за договором позики № 15077 від 24.12.2010 року, так і за іпотечним договором № 15079 від 24.12.2010 року почався з 25 грудня 2011 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

При цьому, відповідно до вимог цивільного законодавства, питання переривання перебігу позовної давності встановлене ст. 264 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як вбачається з матеріалів справи 22.12.2014 року ОСОБА_4 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_8 третя особа ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки (а. с. 47-53, т.1).

Одночасно зі звернення до суду з вищевказаним позовом ОСОБА_4 звернувся до основного боржника ОСОБА_7 про усунення порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою. (а.с. 34, т.1). З якої вбачається, що позивач 22.12.2014 року вимагав від ОСОБА_7 повернути суму боргу за договором позики від 24.12.2010 року.

Про смерть ОСОБА_8 позивачу стало відомо лише після ухвалення Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя заочного рішення від 07 квітня 2015 року у справі № 335/72/15-ц, яке 22.12.2016 року Ухвалою ВССУ було скасовано,а провадження у справі закрито. (а.с. 41-47, т.1).

При цьому, колегія звертає увагу на той факт, що в матеріалах справи наявна копія вимоги ОСОБА_4 від 11.08.2016 року, до основного боржника ОСОБА_7 про усунення порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, з якої вбачається, що позивач вимагав від ОСОБА_7 повернути суму боргу за договором позики від 24.12.2010 року. (а.с.29-30,32)

Крім того, ОСОБА_4 також направляв вимогу до відповідачів у справі про виселення в зв'язку з невиконанням ОСОБА_7 зобов'язання забезпеченого іпотекою, предметом якої є квартира, яка на теперішній час належить ОСОБА_5 (а.с. 31,32)

Розрахунок заборгованості за договором позики на час звернення до суду з позовними вимогами та під час судового розгляду відповідачами не оспорено.

З наведеного слідує, що за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки мало місце переривання строку позовної давності, в зв'язку з чим як по основному зобов'язанню (договір позики), так і по додатковому зобов'язанню (договір іпотеки) трирічний строк позовної давності встановлений відповідно до вимог ст. 257 ЦК України, ОСОБА_4 не пропущено, що свідчить про необґрунтованість висновків суду щодо пропуску позивачем строку позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Окрім того, звертаючись до суду з вказаним позовом ОСОБА_4 однією з вимог ставив виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з квартири за адресою: АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки.

Так, частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку", підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Таким чином, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Установивши на підставі наявних у справі доказів, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок кредиту, апеляційний суд, а також враховуючи ту обставину, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що відповідачі у справі, як правонаступники ОСОБА_8, проживають у квартирі, яка є предметом іпотеки, колегія приходить до висновку про відсутність підстав для виселення відповідачів із зазначеної квартири.

Також, безпідставними є позовні вимоги про зняття з реєстрації відповідачів у спірній квартирі, яка є предметом іпотеки, оскільки, в матеріалах справи взагалі відсутні відомості щодо їх реєстрації у квартирі за адресою : АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки, Вознесенівський районний відділ у м. Запоріжжі Управління державної міграційної служби у Запорізькій області на якого позивач просить покласти обов"язок щодо зняття відповідачів з реєстрації в порушення вимог ЦПК України є третьою особою ,а не відповідачем по справі , відповідно до змін до Закону України 1382 -IV від 11.12.2003 року « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вказаними підрозділами реєстрація / зняття з реєстрації місця проживання не здійснюється, а також з урахуванням відмови в позові про виселення, вказана похідна позовна вимога є безпідставною.

Враховуючи вищенаведене, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції колегія вважає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, ухвалив рішення, яке не відповідає нормам матеріального і процесуального права, а тому наявні підстави для задоволення апеляційної скарги та прийняття нової постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 376 ,381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2017 року у цій справі - скасувати, прийняти нову постанову за якою:

«Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, Вознесенівський районний відділ у м. Запоріжжі Управління державної міграційної служби у Запорізькій області, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення - задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за договором позики №15077 від 24.12.2010 року в розмірі 129994,42 доларів США (сто двадцять дев'ять тисяч дев'ятсот дев'яносто чотири долара США сорок два центи), що за курсом НБУ 24.807177 становить 3 224 794, 58 грн. (три мільйони двісті двадцять чотири тисячі сімсот дев'яносто чотири гривні п'ятдесят вісім копійок) звернути стягнення на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ОСОБА_4 (АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_1) з укладанням договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів та технічної документації на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ОСОБА_4 всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 20.09.2018 року.

Головуючий:

Судді: