Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 520/15589/15-ц

провадження № 61-13603св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 15 березня 2016 року у складі судді Демидової С. О. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2016 року у складі колегії суддів: Баранніка О. П., Посунся Н. Є., Лисичної Н. М.,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення безпідставно утримуваних коштів. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона є власником банківської картки № НОМЕР_1, відкритої у відділенні банку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1. 14 вересня 2015 року за допомогою СМС їй було повідомлено про те, що операції за вказаною карткою призупинені без зазначення строку та конкретних причин таких дій, а також про те, що за її карткою проводиться перевірка, про терміни та причини якої не пояснювалося. Наведене вона розцінює як обмеження її права розпоряджатися своїми коштами на рахунку. Діями відповідача їй завдана моральна шкода, яка полягає у втраті нею душевного спокою, погіршенні стосунків з оточуючими, створенні перешкод у реалізації намірів. Посилаючись на зазначені обставини, а також на те, що банк не має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, визначати та контролювати напрями використання цих коштів, встановлювати інші не передбачені договором або законом обмеження її права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд, просила стягнути з відповідача 58 523 грн 74 коп. безпідставно утримуваних коштів, які знаходяться на її банківському рахунку, та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 20 тис. грн.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 15 березня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 58 523 грн 74 коп. та судовий збір у розмірі 585 грн 24 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» порушено передбачені Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» від 14 жовтня 2014 № 1702-VII (далі - Закон № 1702-VII) строки зупинення фінансової (фінансових) операції (операцій), які є остаточними та продовженню не підлягають. Таке блокування банківського рахунку відбулося в порушенням умов договору та вимог закону, які регулюють спірні правовідносини, у зв'язку з чим були порушені права позивача. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, є договірними, у випадку їх порушення відшкодування моральної шкоди законом не передбачено.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2016 рокуапеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 15 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені в повному обсязі, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують цих висновків.

У вересні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 15 березня року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову в позові у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована наявністю у банку права приймати рішення про зупинення здійснення операцій з використанням певного електронного платіжного засобу за наявності обставин, що можуть свідчити про незаконне використання цього засобу. Такі дії банку не є порушенням прав клієнта. Судами не досліджено правову природу перерахованих на рахунок позивача грошових коштів, що призвело до помилкового висновку про зловживання наданими банку повноваженнями, внаслідок чого порушено права та інтереси позивача. ПАТ КБ «ПриватБанк» надіслав позивачу листа, у якому запитав інформацію та витребував копії офіційних документів на підтвердження походження грошових коштів, які надійшли на її рахунок за період з 01 січня 2015 року по 14 вересня 2015 року, проте вимога банку залишилася без відповідного реагування. Вказані обставини давали банку право відмовитися від продовження договірних відносин, що не свідчить про порушення прав ОСОБА_1 внаслідок блокування її карткового рахунку. Крім того, до участі в розгляді справи не було залучено Національний банк України (далі - НБУ).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 лютого 2016 року справу призначено до судового розгляду.

15 березня 2018 року справу № 520/15589/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судові рішення в частині відмови в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди в касаційному порядку не оскаржується, тому в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України Верховним Судом не переглядається.

Судами встановлено, що рахунок № НОМЕР_1, відкритий в ПАТ КБ «ПриватБанк», належить ОСОБА_1 та доступний залишок коштів на ньому складає 58 523,74 грн.

З метою перевірки походження грошових коштів, які надійшли на вищевказаний рахунок у період з 01 січня по 14 вересня 2015 року, банком на адресу позивача було направлено запит щодо надання відповідних документів. У зв'язку з відсутністю зазначеної інформації банк зупинив обслуговування рахунку № НОМЕР_1.

На звернення позивача банк повідомив їй про неможливість задоволення вимог у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують походження грошових коштів.

Згідно з частинами першою-третьою статті 1066 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка (частина перша статті 1068 ЦК України)

Відповідно до статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Згідно частинами першою, другою та четвертою статті 9 Закону № 1702-VII суб'єкт первинного фінансового моніторингу відповідно до законодавства зобов'язаний на підставі поданих клієнтом (представником клієнта) офіційних документів або засвідчених в установленому порядку їх копій (якщо інше не передбачено цим Законом) здійснювати ідентифікацію та верифікацію клієнта (представника клієнта). При цьому документи мають бути чинними (дійсними) на момент їх подання та включати всі необхідні ідентифікаційні дані. Залежно від рівня ризику проведення фінансової операції клієнтом ідентифікація, верифікація клієнта здійснюються також у разі проведення ним фінансової операції на суму, визначену частиною першою статті 15 цього Закону, незалежно від того, проводиться така фінансова операція одноразово чи як кілька фінансових операцій, які можуть бути пов'язані між собою. У разі виникнення сумнівів у достовірності чи повноті наданої інформації про клієнта суб'єкт первинного фінансового моніторингу зобов'язаний провести поглиблену перевірку клієнта.

Відповідно до частини другої статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність»банк зобов'язаний ідентифікувати та верифікувати відповідно до вимог законодавства України, зокрема:

клієнтів (крім банків, зареєстрованих в Україні), що відкривають рахунки в банку;

клієнтів, які здійснюють фінансові операції, що підлягають фінансовому моніторингу;

клієнтів (осіб) у разі виникнення підозри в тому, що їх фінансові операції (фінансова операція) можуть (може) бути пов'язані (пов'язана) з фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення;

клієнтів, які проводять перекази без відкриття рахунка на суму, що дорівнює чи перевищує 15 тис гривень, або на суму, еквівалентну зазначеній сумі, в тому числі в іноземній валюті, банківських металах, інших активах, одиницях вартості, але є меншою ніж 150 тис. гривень, або на суму, еквівалентну зазначеній сумі, в тому числі в іноземній валюті, банківських металах, інших активах, одиницях вартості;

клієнтів, що здійснюють фінансові операції з готівкою без відкриття рахунка на суму, що дорівнює або перевищує 150 тис. гривень, або у сумі, еквівалентній зазначеній сумі, в тому числі в іноземній валюті, банківських металах, інших активах.

Тобто положеннями статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та частиною сьомою статті 9 Закон № 1702-VII передбачено, що суб'єкт первинного фінансового моніторингу має право витребувати, а клієнт, представник клієнта зобов'язані подати інформацію (офіційні документи), необхідну (необхідні) для ідентифікації, верифікації, вивчення клієнта, уточнення інформації про клієнта, а також для виконання таким суб'єктом первинного фінансового моніторингу інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

Судами досліджено надані ПАТ КБ «ПриватБанк» докази того, що в період з 01 січня по 14 вересня 2015 року обіг коштів позивача за її рахунком склав 1 676 016 грн 35 коп., у зв'язку з чим банк на виконання вимог вищевказаних Законів здійснив запит ОСОБА_1 щодо надання документів на підтвердження походження вказаних грошових коштів.

Судами встановлено, що позивачем зазначених документів банку надано не було.

Частиною п'ятою статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що у разі ненадання клієнтом (особою, представником клієнта) документів, необхідних для здійснення ідентифікації та/або верифікації (в тому числі встановлення ідентифікаційних даних кінцевих бенефіціарних власників (контролерів), аналізу та виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу, рахунок не відкривається, зазначені в частині другій цієї статті договори (фінансові операції) не укладаються (не здійснюються).

Згідно з частиною шостою статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право відмовитися від підтримання договірних відносин чи проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику.

Враховуючи встановлену судами відсутність у банку інформації (офіційних документів), необхідної (необхідних) для ідентифікації, верифікації, вивчення клієнта, уточнення інформації про клієнта, а також для виконання цим суб'єктом первинного фінансового моніторингу інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, дії відповідача щодо зупинення фінансових операцій за рахунком позивача відповідали вказаним вище вимогам чинного законодавства України та не свідчать про порушення зобов'язань за договором банківського рахунка.

Однак вказані дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо зупинення фінансових операцій за рахунком клієнта мають відповідати усім вимогам Закону № 1702-VII.

Згідно з частинами першою-третьою статті 17 Закону № 1702-VII суб'єкт первинного фінансового моніторингу має право зупинити здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), яка (які) містить (містять) ознаки, передбачені статтями 15 та/або 16 цього Закону, та/або фінансові операції із зарахування чи списання коштів, що відбувається в результаті дій, які містять ознаки вчинення злочину, визначеного Кримінальним кодексом України, та зобов'язаний зупинити здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), якщо її учасником або вигодоодержувачем за ними є особа, яку включено до переліку осіб, пов'язаних з провадженням терористичної діяльності або щодо яких застосовано міжнародні санкції (якщо види та умови застосування санкцій передбачають зупинення або заборону фінансових операцій), і в день зупинення повідомити спеціально уповноваженому органу в установленому законодавством порядку про таку (такі) фінансову (фінансові) операцію (операції), її (їх) учасників та про залишок коштів на рахунку (рахунках) клієнта, відкритому (відкритих) суб'єктом первинного фінансового моніторингу, який зупинив здійснення фінансової (фінансових) операції (операцій), та у разі зарахування коштів на транзитні рахунки суб'єкта первинного фінансового моніторингу - про залишок коштів на таких рахунках в межах зарахованих сум. Таке зупинення фінансових операцій здійснюється на два робочих дні з дня зупинення (включно). Спеціально уповноважений орган може прийняти рішення про подальше зупинення фінансової (фінансових) операції (операцій), здійснене відповідно до частини першої цієї статті, на строк до п'яти робочих днів, про що зобов'язаний негайно повідомити суб'єкту первинного фінансового моніторингу, а також правоохоронним органам, уповноваженим приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України. Спеціально уповноважений орган у разі виникнення підозр може прийняти рішення про зупинення видаткових фінансових операцій на строк до п'яти робочих днів, про що зобов'язаний негайно повідомити суб'єкту первинного фінансового моніторингу, а також правоохоронним органам, уповноваженим приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України. У такому разі суб'єкт первинного фінансового моніторингу зобов'язаний в день отримання, але не пізніше 11 години наступного робочого дня після отримання відповідного рішення повідомити спеціально уповноваженому органу про залишок коштів на рахунку клієнта, фінансові операції (кошти) за яким були зупинені, та у разі зупинення фінансових операцій на транзитних рахунках суб'єкта первинного фінансового моніторингу - про залишок коштів на таких рахунках в межах зарахованих сум.

Частиною п'ятою статті 17 Закону № 1702-VII передбачено, що у разі прийняття рішення відповідно до частин другої і третьої цієї статті спеціально уповноважений орган протягом строку подальшого зупинення відповідних (відповідної) фінансових (фінансової) операцій (операції) або зупинення видаткових фінансових операцій проводить аналітичну роботу, збирає необхідну додаткову інформацію, обробляє, перевіряє, аналізує її та у разі, якщо за результатами перевірки: ознаки легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, або вчинення іншого злочину, визначеного Кримінальним кодексом України, не підтверджуються, спеціально уповноважений орган зобов'язаний негайно скасувати своє рішення про подальше зупинення відповідних (відповідної) фінансових (фінансової) операцій (операції) або зупинення видаткових фінансових операцій та повідомити про це суб'єкту первинного фінансового моніторингу; є мотивовані підозри, - спеціально уповноважений орган приймає рішення про продовження зупинення відповідних (відповідної) фінансових (фінансової) операцій (операції) (видаткових фінансових операцій), готує і подає відповідний узагальнений матеріал або додатковий узагальнений матеріал правоохоронним органам, уповноваженим приймати рішення відповідно до Кримінального процесуального кодексу України, та в день прийняття такого рішення інформує відповідного суб'єкта первинного фінансового моніторингу про дату закінчення строку зупинення відповідних (відповідної) фінансових (фінансової) операцій (операції). Строк зупинення відповідних фінансових (фінансової) операцій (операції) продовжується спеціально уповноваженим органом з наступного робочого дня після подання відповідного узагальненого матеріалу або додаткового узагальненого матеріалу за умови, що загальний строк такого зупинення не перевищуватиме 30 робочих днів.

Строки зупинення фінансової (фінансових) операції (операцій) суб'єктами первинного фінансового моніторингу та спеціально уповноваженим органом, зазначені у частинах першій - п'ятій цієї статті, є остаточними та продовженню не підлягають.

Установлено, що неодноразові звернення позивача до ПАТ КБ «ПриватБанк» позитивного результату не дали, у зв'язку з чим 04 жовтня 2015 року вона письмово звернулася до відповідача щодо надання інформації про причини блокування відкритого на її ім'я поточного рахунка та негайного розблокування карткового рахунку і поновлення усіх фінансових операцій за рахунком.

На зазначене звернення 25 січня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надав відповідь, обмежившись лише повідомленням позивача про право банку на здійснення перевірки клієнта з посиланням на статтю 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статтю 9 Закону № 1702-VII, а також пропозицією надати документи, що підтверджують походження грошових коштів, які надійшли на рахунок в період з 01 січня по 14 вересня 2015 року.

Судами також встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» належним чином не обґрунтував правомірність блокування поточного рахунку, відкритого на ім'я позивача, представник банку не надав відомостей та доказів того, що кошти на рахунок ОСОБА_1 надійшли злочинним шляхом. Також не надано належних та допустимих доказів звернення із заявою до правоохоронних органів про незаконні, на думку банку, дії клієнта за наслідками блокування карткового рахунка. Рахунок заблоковано без повідомлення та згоди ОСОБА_1 Кошти позивача залишалися заблокованими на час розгляду справи судами.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що дії відповідача щодо обмеження права користування поточним картковим рахунком шляхом його блокування не відповідали вимогам законодавства, зокрема Закону № 1702-VII, суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог та стягнення коштів на користь позивача.

Доводи касаційної скарги про те, що банк має право прийняти рішення про зупинення здійснення операцій з використанням певного електронного платіжного засобу за наявності певних обставин, не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки таке право банку має бути реалізовано у відповідності з вимогами Закону № 1702-VII, які ПАТ КБ «Приватбанк» порушило, що обґрунтовано встановлено судами попередніх інстанцій.

Посилання в касаційній скарзі на те, що судами не було дано оцінки факту ненадання позивачем відповіді на запит банку, на правильність оскаржуваних судових рішень не впливають, оскільки ненадання такої відповіді клієнтом банку, не є підставою для блокування його рахунку понад встановлені Законом № 1702-VII строки. ПАТ «КБ «ПриватБанк» належним чином не обґрунтувало правомірність блокування карткового рахунку, відкритого на ім'я позивача, не надало належних та допустимих доказів звернення із заявою до правоохоронних органів про незаконні дії клієнта, про порушення позивачем вимог законодавства, за наслідками чого було заблоковано її картковий рахунок без її повідомлення та згоди.

Доводи касаційної скарги щодо незалучення до участі в розгляді справи НБУ є безпідставним, оскільки відповідно до статті 35 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), сторони, зокрема відповідач не заявляли клопотання про залучення НБУ до участі у справі. НБУ також не подавав відповідного клопотання. Під час судового розгляду місцевим судом не було встановлено осіб, на права та обов'язки яких може вплинути ухвалене у справі рішення, тому в суду не було підстав для залучення вказаних осіб з власної ініціативи. Не було таких повноважень і в суду апеляційної інстанції.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 15 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

C. О. Погрібний О. В. Ступак