ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1128/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2018 р. Дарницький районний суд міста Києва

в складі: головуючого судді ЛЕОНТЮК Л.К.

за участю секретаря КОСТЮЧЕНКО К.О.

сторін:

позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, виділ частини спільному майні та визнання позики спільним боргом подружжя , суд

в с т а н о в и в :

У червні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, та відповідно до заяви про збільшення зустрічних позовних вимог ( а. с. 138, 139, 140, 141, 142, 143, 144, ІІ том справи ) позивач просить Визнати за ОСОБА_2 право власності на усю квартиру, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1.

Визнати право власності на транспортний засіб TOYOTA AURIS 1978, державний номерний знак НОМЕР_1 та гаражний бокс НОМЕР_4 в ГБК " Позняки - 2 " по вулиці Сортувальній, № 22 за ОСОБА_3.

В свою чергу відповідач ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 з позовом про поділ майна подружжя, виділ частини спільному майні та визнання позики спільним боргом подружжя, та відповідно до останньої редакції уточненої позовної заяви ( а. с. 166, 167, 168, 169, 170, 171, 172 ІІІ том справи ) та просив суд визнати за ОСОБА_3 право власності 1 / 2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_3 право власності частину гаражного боксу НОМЕР_4 в ГБК « Позняки 2 » по вулиці Сортувальній № 22.

Зобов"язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні майном, встановити порядок в користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 між співвласниками, при цьому йому передати в користування житлове приміщення № 5 площею 12,3 кв. метри з лоджією № 11 площею 2,4 кв. метри, а ОСОБА_2 в користування передати житлове приміщення № 2 площею 11,9 кв. метри з лоджією 12,5 кв. метри та житлове приміщення № 6 площею 12.3 кв. метри. Підсобні приміщення: № 1- коридор 9,7 кв. метри, № 3 - коридор 2,4 кв. метри, № 4- комора 2.3 кв. метри, № 7 кухня 8,3 кв. метри, № 8 - вбиральня 0,9 кв. метри, № 9- ванна 2,8 кв. метри, № 10 - коридор 3,7 кв. метри, залишаються у спільному користуванні співвласників; визнати позику у розмірі 12 000 доларів США 00 центів спільним боргом подружжя, та стягнути витрати по проведеній експертизі.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом та відповідач по зустрічному позову ОСОБА_2 первинні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила суд їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3, та його представник ОСОБА_4 первинні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в задоволенні позову, зустрічні позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення учасників цивільного провадження, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що первинні та зустрічні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити ( ст. 264 Цивільного процесуального Кодексу України).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Суд, дослідивши матеріали справи набуває висновку, що заявлені вимоги сторін підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини(навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми,хвороба тощо).

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Згідно вимог ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом( співвласників), належить їм на праві спільної власності.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Як слідує з матеріалів цивільної справи та встановлено в ході судового розгляду справи, ОСОБА_2, перебувала у шлюбі з ОСОБА_3, зареєстрованому 29 жовтня 1994 року міським відділом РАЦС у місті Херсон, актовий запис № 921.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 квітня 2011 року, було вирішено шлюб, зареєстрований 29 жовтня 1994 року міським відділом РАЦС міста Херсон, актовий запис № 921, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - розірвати.

Під час шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який залишився проживати разом з позивачкою після розлучення.

Протягом сумісного проживання у шлюбі за спільні кошти подружжя придбали у кредит та повністю виплатили трьох кімнатну квартиру, жилою площею 41, 9 кв. м., загальною площею 72, 7 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, вартість якої становила 79 294 гривень 00 копійок.

Квартира АДРЕСА_1, являється об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки стаття 60 Сімейного кодексу України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ).

Крім того, за час шлюбу подружжям було придбано транспортний засіб автомобіль TOYOTA AURIS 1978, державний номерний знак НОМЕР_1, гаражний бокс НОМЕР_4 в ГБК " Позняки - 2 " по вулиці Сортувальній № 22.

Враховуючи положення п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» де йдеться про те, що до складу майна яке підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, суд вважає що до складу майна подружжя наявного на час розгляду справи необхідно віднести:

- квартиру, що розташована за адресою : АДРЕСА_1;

- автомобіль TOYOTA AURIS 1978, державний номерний знак НОМЕР_1;

- гаражний бокс НОМЕР_4 в ГБК " Позняки - 2 " по вулиці Сортувальній № 22.

Частина 1 ст.69 Сімейного кодексу України визначає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Майном як особливим об"єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов"язки (частина перша статті 190 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 61 СК України об"єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім"ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім"ї, створює обов"язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім"ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім"ї, то цивільні права та обов"язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов"язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов"язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Проте, договір позики, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 від 28 жовтня 1999 року, не може бути прийнятий судом до уваги , оскільки про його існування позивачу за первісним позовом не було відомо, згоди на його укладання ОСОБА_2 не надавала і не було надано жодних доказів, що кошти отримані за цим договором були використані саме в інтересах сім'ї.

А також слід взяти до уваги той факт, що Позикодавець і Позичальник, за вказаним вище договором позики, є близькими родичами ( батько і син ). У зв'язку з чим суд приходить до висновку, що по домовленості між собою, та усвідомлюючи, що, відповідно до ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, отже є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, був укладений договір позики грошей, з метою отримання додаткових коштів з ОСОБА_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона ( позикодавець ) передає у власність другій стороні ( позичальникові ) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У зв'язку з тим, що ОСОБА_3 за договором позики від 28 жовтня 1999 року є Позичальником, він не може ставити питання про повернення грошових коштів, а тому його претензія визнати позику у розмірі 12 000 ( Дванадцять тисяч доларів США ) 00 центів, спільним боргом подружжя.

Що стосується вимог ОСОБА_3 про встановлення порядку користування спірною квартирою, то дана вимога є безпідставною та не підлягає задоволенню, а також не підлягають задоволенню і вимоги в частині стягнення витрат за проведення експертизи..

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює « право на суд », в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( рішення від 21 лютого 1975 року у справі « Голдер проти Сполученого Королівства » ( Colder v. the United Kingdom ), п. п. 28 - 36. Series A № 18 ). Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення « спору судом ».

Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, Європейського суду з прав людини , від 18 липня 2006 року ). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

На підставі ст. 141 ЦПК України та Закону України "Про судовий збір", суд стягує судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 10, 11, 12, 13, 43, 76, 81, 83, 89, 211, 263 , 264, 265, 266, 273 ЦПК України. ст. 60, 61,69, 70,71 Сімейного кодексу України, 368, 372 Цивільного кодексу України, Постанови Пленуму Верховного суду України за № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. 368 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, та за зустрічними позовними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, виділ частини спільному майні та визнання позики спільним боргом подружжя задовольнити частково.

Визнати право власності на 1 / 2 частину квартири, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, що зареєстрована та проживає за адресою : АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2.

Визнати право власності на 1 / 2 частину квартири, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, що зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_3.

Визнати право власності на 1 / 2 транспортного засобу TOYOTA AURIS 1978, державний номерний знак НОМЕР_1 за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, що зареєстрована та проживає за адресою : АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2.

Визнати право власності на 1 / 2 транспортного засобу TOYOTA AURIS 1978, державний номерний знак НОМЕР_1 за ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4, що зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_3.

Визнати право власності на 1 / 2 гаражного боксу НОМЕР_4 в ГБК " Позняки - 2 " по вулиці Сортувальній № 22 за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2, що зареєстрована та проживає за адресою : АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2.

Визнати право власності на 1 / 2 гаражного боксу НОМЕР_4 в ГБК " Позняки - 2 " по вулиці Сортувальній № 22 за ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4, що зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_3.

Стягнути з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4, що зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_3 на користь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, що зареєстрована та проживає за адресою : АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2 судовий збір у розмірі 396 ( триста дев"яносто шість гривень ) 48 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, що зареєстрована та проживає за адресою : АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4, що зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_3 судовий збір у розмірі 1 480 гривень 13 копійок.

В решті заявлених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, та за зустрічними позовними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, виділ частини спільному майні та визнання позики спільним боргом подружжя - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення . Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 21 вересня 2018 року.

СУДДЯ Л.К. ЛЕОНТЮК