Єдиний унікальний номер 233/3644/17 Номер провадження 22-ц/775/1124/2018
Доповідач Санікова О.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2018 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Санікової О.С.

суддів: Будулуци М.С., Мальованого Ю.М.

за участю секретаря Сергєєвої К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті цивільну справу №233/3644/17

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування Костянтинівської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_3, на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 травня 2018 року,

(суддя - Малінов О.С., рішення ухвалене у м. Костянтинівка Донецької області, повний текст рішення складено 14 травня 2018 року),

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Костянтинівської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, посилаючись на те, що з 14.09.1991 року перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу вони мають доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюбні відносини із чоловіком не склалися та 01.11.2016 року заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду цей шлюб було розірвано. На даний час відповідач повністю самоусунувся від виховання своєї доньки, не цікавиться її місцем знаходження та розвитком. До дівчинки відноситься байдуже, добровільно матеріально не допомагає. У зв'язку із неадекватною поведінкою відповідача вони з дитиною були вимушені піти з власної домівки. На даний час ОСОБА_4 один мешкає у цьому будинку. Донька не бажає мешкати разом із батьком та навіть з ним зустрічатись. Відповідач не відвідує свою малолітню дитину, не турбується про її фізичний та духовний розвиток, підготовку до подальшого життя, зокрема не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не надає своїй дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Тобто, ОСОБА_2 ухиляється від виконання обов'язків по вихованню та утриманню малолітньої доньки. Тому просила позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини ОСОБА_5, стягнути с відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 частини усіх видів його доходу, але не менш 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.

Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 19.02.2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини залишені без розгляду.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 травня 2018 року відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове по суті позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, крім того, на думку апелянта, рішення суду не ґрунтується на належних і допустимих доказах, оскільки суд неповно з'ясував обставини, що мають значення у справі. Зокрема представник позивача наголошує на тому, що судом першої інстанції не взято до уваги характеристику Костянтинівського відділу поліції Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області, а взято лише характеристику громадської організації. Висновок суду щодо відсутності ухилення відповідача від сплати аліментів на утримання дитини є помилковим, оскільки платіж у розмірі 10 000,00 грн. був одноразовим та припадав на час розгляду справи. Крім того, під час розгляду справи ОСОБА_2 жодного разу не намагався провести час із дочкою, хоча для цього не було жодних перешкод. Також, викликає сумнів твердження суду щодо пояснень свідка ОСОБА_6 з приводу причини конфлікту між позивачем та відповідачем. Додатково представник позивача звертає увагу на те, що суд першої інстанції не приділив уваги стану здоров'я відповідача, який може вести себе неадекватно.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивач підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Від позивачки ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи у її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 14.09.1991 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу вони мають двох дітей - повнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та малолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. 01.11.2016 року заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Вказаним рішенням суду встановлено, що шлюбні відносини та спільне проживання сторони припинили з січня 2016 року. Також визначено, що малолітня донька ОСОБА_5 проживає разом із матір'ю, спору з приводу виховання та місця проживання дитини між сторонами немає. Після розірвання шлюбу позивачка разом із малолітньою донькою проживає у своїх батьків по АДРЕСА_1

Мати дитини - позивачка по справі працює з березня 2015 року по теперішній час соціальним працівником відділення соціальної допомоги вдома територіального центу соціального обслуговування (надання соціальних послуг) м. Костянтинівки Донецької області, характеризується позитивно за місцем роботи, батько дитини - відповідач по справі офіційно не працює, є членом громадської організації «Український інститут антикризового менеджменту», згідно характеристики старшого УОП ВП Костянтинівського ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області ОСОБА_2 негативно характеризується за місцем проживання, але згідно характеристики вищевказаної громадської організації та характеристики з місця проживання відповідача з підписами шести сусідів - характеризується виключно позитивно; ОСОБА_2 мав заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 20 447,70 грн., з яких сплатив 10 000,00 грн.; вироком Костянтинівського міськрайонного суду від 11.01.2017 року ОСОБА_2 визнано винним у завданні легких тілесних ушкоджень без короткочасного розладу здоров'я позивачці ОСОБА_1 за ч.1 ст. 125 КК України.

Дитина ОСОБА_5 відвідує дитячі ясла-садок «Альонушка» з 10.09.2013 року, виховується матір'ю, в сім'ї створені всі умови повноцінного розвитку дитини, є здоровою, батько дитину у дитячому садку не відвідував; згідно висновку за даними психологічного обстеження у дитині наявні травматичні спогади щодо агресивної поведінки батька стосовно матері, рекомендована психологічна корекція.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення відповідача батьківських прав у відношенні його дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, суд з посиланням на ст. 12,77, 81 ЦПК України, ст. 110-112, 164 СК України, а також на положення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» виходив з того, що позивач не довела винну поведінку відповідача в ухиленні від виконання батьківських обов'язків.

Зокрема, свій висновок суд першої інстанції обґрунтував тим, що наявність боргу за аліментами, нерегулярні побачення з дитиною та низьке бажання батька брати участь у вихованні дитини свідчать про недостатнє виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків відносно своєї малолітньої доньки, однак не є тим свідомим нехтуванням батька щодо своїх батьківських обов'язків, яке характеризується його винною поведінкою та з якими закон пов'язує можливість застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав.

Крім того, суд першої інстанції звернув увагу на тривалість перебування сторін у шлюбі - більш 25 років, наявність другої дорослої дитини - сина ОСОБА_8 та відсутність будь-яких доказів щодо неналежного ставлення до нього з боку відповідача, відсутність доказів на підтвердження тверджень позивачки щодо незаконних дій з боку відповідача, який начебто вигнав її з дитиною з належного їй будинку, так само як і доказів звернення позивачки до суду або правоохоронних органів з цього приводу.

Суд не прийняв до уваги лише висновок органу опіки та піклування без підтвердження викладених в ньому обставин іншими належними та допустимими доказами. При цьому суд зазначив, що він ґрунтується лише на твердженнях самої позивачки щодо поведінки ОСОБА_2, підстав залишення позивачкою спільного із відповідачем будинку, а тому не містить тих обставин справи, які свідчать про часткове виконання батьком своїх батьківських обов'язків. Таким чином, посилання позивача на самоусунення відповідача від матеріального забезпечення дитини належним чином не підтверджено.

Зазначені висновки суду є правильними.

Як вбачається з аналізу статті 164 СК України зазначена норма не вимагає попереднього застосування до винуватих матері, батька заходів попереднього, досудового впливу (накладення адміністративної відповідальності, розгляд їхньої поведінки органом опіки та піклування, виховний вплив з боку дільничного уповноваженого міліції тощо).

Водночас невжиття до батьків таких заходів може бути підставою для відмови в позові у разі каяття матері чи батька. При цьому судова практика не виключає застосування судових попереджень.

Разом з тим, як роз'яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (п.п.15, 16,18) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і покладення на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача та його поведінці.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме позовної заяви ОСОБА_1 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1991 року по 2016 рік; ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народилась дочка ОСОБА_9; батьком дитини у свідоцтві про народження записаний ОСОБА_2.

Звертаючись до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, позивачка посилалась на те, що батько дитини на теперішній час вихованням та утриманням своєї доньки не займається, її долею, життям, здоров'ям та потребами не цікавиться, матеріальної підтримки не надає. У зв'язку із неадекватною поведінкою ОСОБА_2 вона з малолітньою донькою вимушені були піти з власної домівки.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 періодично бачився із своєю дитиною ОСОБА_5. Зокрема у судовому засіданні позивач та свідки підтвердили, що батько не вчиняє будь-яких насильницьких чи інших протиправних дій відносно дитини. Крім того, судом встановлено, що між сторонами з'явилися спірні відносини щодо побачень батька з дитиною, які виникли з ініціативи позивачки. Це в тому числі встановлено вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 11.01.2017 року, який набув законної сили, та яким ОСОБА_2 визнано винним у завданні легких тілесних ушкоджень без короткочасного розладу здоров'я позивачці ОСОБА_1 за ч.1 ст. 125 КК України. Під час розгляду вказаного кримінального провадження встановлено, що конфлікт між ОСОБА_1 виник виключно внаслідок небажання позивачки передати доньку відповідачу для побачення згідно раніше досягнутої домовленості.

З огляду на встановлені обставини суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказані обставини не є свідомим ухиленням відповідача ОСОБА_2 від виконання батьківського обов'язку щодо виховання дитини, тому відсутні правові підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно дочки ОСОБА_9.

Висновок суду відповідає вимогам ч.7 ст. 7 СК України, положенням Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, відповідно до яких при вирішенні будь-яких спорів, що стосуються дитини, державні органи, у тому числі суди, мають забезпечити пріоритет прав дитини, тобто спір має бути вирішений таким чином, щоб максимально гарантувати фізичний, розумовий, духовний розвиток дитини у соціально здоровому середовищі. При цьому особисті амбіції батьків або одного з них відносно дитини чи будь-які конфлікти між самими батьками стосовно питання утримання і виховання дитини не можуть прийматися до уваги.

З огляду на роз'яснення, надані у зазначеній постанові Пленуму Верховного Суду України, відповідно до якого ухилення від виховання дитини можливо вважати лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Доводи апеляційної скарги про те, що при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав не враховано стан здоров'я відповідача є безпідставним, оскільки у ст. 164 СК України такі обставини як підстави для позбавлення батьківських прав не передбачено. Крім того у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», зазначено, що не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. А таких обставин, як хронічний алкоголізм чи наркоманія відповідача не встановлено.

Посилання позивачки на неврахування судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення характеристики, яка надана Костянтинівським відділом поліції Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області не є підставою для скасування рішення, оскільки стосується відносин відповідача із сусідами, а не з малолітньою дочкою. Крім того, відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що і було дотримано судом першої інстанції. А Костянтинівський відділ поліції Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області не є тим органом, який уповноважений надавати характеристику відповідачу.

Посилання апелянта на показання свідка ОСОБА_6 щодо наявності чи відсутності конфлікту між позивачем і відповідачем з приводу належного їм будинку не стосується предмету спору, а тому є безпідставним.

Інші доводи апеляційної скарги і, зокрема несистематичне виконання відповідачем свого обов'язку щодо утримання дочки, наявність заборгованості зі сплати аліментів також є безпідставними, оскільки такі обставини не можна розцінювати як злісне ухилення від участі у вихованні дитини з огляду на те, що відповідач не має постійної роботи; крім того, відсутнє рішення суду про стягнення з відповідача аліментів.

Отже, апеляційний суд вважає, що розглядаючи справу, суд першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав вірну правову оцінку і дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3. Висновки суду ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи і висновків суду не спростовують.

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права , що відповідно до вимоги ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_3, залишити без задоволення, рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 03 травня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складений 20 вересня 2018 року.

Суддя-доповідач О.С. Санікова