Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 461/11814/14-ц

провадження № 61-8091св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, товариство з обмеженою відповідальністю «Фіакр-Львів»,

третя особа - приватне акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «Скарбниця»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 лютого 2016 року у складі судді: Колодяжного С. Ю. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Федоришина А. В., Приколоти Т. І., Тропак О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ТОВ «Фіакр-Львів», третя особа - ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «Скарбниця», в якому, уточнивши позовні вимоги, просила стягнути в солідарному порядку із відповідачів ОСОБА_2 і ТОВ «Фіакр-Львів» 200 000 грн моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 14 листопада 2013 року о 20.00 год. на вул. Зеленій у м. Львові, керуючи автомобілем «БАЗ А079.04», номерний знак НОМЕР_1, здійснив наїзд на малолітнього пішохода - її сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який від отриманих тілесних ушкоджень помер в приміщенні 8-ї КМЛ м. Львова.

Постановою слідчого ВР ДТП СУ ГУМВС України у Львівській області від 28 квітня 2014 року кримінальне провадження закрито у зв'язку із відсутністю у діях ОСОБА_2 ознак кримінального правопорушення. При цьому встановлено, що ОСОБА_2, керуючи транспортним засобом, перебував в трудових відносинах із ТОВ «Фіакр-Львів». Згідно висновку експертизи автобус «БАЗ А079.04», номерний знак НОМЕР_1, мав несправності, а саме: була несправна система рульового керування, що свідчить про халатне зберігання і підтримання у справному стані транспортного засобу.

Внаслідок смерті сина їй була завдана моральна шкода, вона переживає моральні страждання з часу його загибелі, вважає, що цей біль навряд чи колись мине. Відмічає, що згідно частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Проте жодної компенсації заподіяної моральної шкоди від відповідачів вона не отримала. З огляду на зазначене, просить стягнути із відповідачів в солідарному порядку 200 000,00 грн моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 03 лютого 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Фіакр-Львів» на користь позивача 40 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що смерть потерпілого ОСОБА_3 настала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки - наїзду автобуса під керуванням ОСОБА_2, що є підставою для відшкодування моральної шкоди. Оскільки ОСОБА_2 заподіяв шкоду у зв'язку з використанням транспортного засобу під час виконання ним трудових обов'язків в ТОВ «Фіакр-Львів», то моральна шкода підлягає відшкодуванню з ТОВ «Фіакр-Львів». У зв'язку із цим суд зробив висновок про те, що позивач довела, що внаслідок ДТП, яка призвела до смерті її сина, їй була завдана моральна шкода, яка полягає у переживаннях, душевному болю та моральних стражданнях у зв'язку із цим, потребою докласти значних зусиль для нормалізації її подальшого життя.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 11 серпня 2016 року рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 лютого 2016 року залишене без змін.

Ухвала мотивована тим, що при частковому задоволенні позову суд першої інстанції правильно застосував положення статей 1187, 1172 ЦК України, і при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди врахував відсутність неправомірних дій відповідача, тривалість порушення прав позивача, у тому числі і смерть малолітнього сина, необережність та зробив правильний висновок про достатність грошової компенсації моральних страждань ОСОБА_1 у розмірі 40 000 грн.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 серпня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що при визначені розміру моральної шкоди суди не врахували ряд обставин, а саме: позивач самостійно виховувала двох дітей, один з яких загинув, її чоловік також загинув під колесами транспорту, витрати на поховання та встановлення пам'ятнику, переживання щодо втрати сина кожного дня і ночі. Вказує, що транспортний засіб, яким керував відповідач був у несправному стані, що підтверджено висновком судово-автотехнічної експертизи. Вважає, що сума моральної компенсації є заниженою і відповідачі повинні нести солідарну відповідальність.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У жовтні 2016 року ТОВ «Фіакр-Львів» через представника ОСОБА_4 надало заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржені рішення залишити без змін.

Заперечення мотивовані тим, що моральна шкода у розмірі 200 000 грн є необґрунтованою та не підтверджена належними та допустимими доказами. Факт часткової несправності автомобіля не перебував у причинно-наслідковому зв'язку із ДТП, і його виникненню сприяла поведінка ОСОБА_3 вважає, що ОСОБА_2 не є особою, відповідальною за шкоду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_2 14 листопада 2013 року о 20.00 год. на вул. Зеленій у м. Львові, керуючи автомобілем «БАЗ А079.04», номерний знак НОМЕР_1, здійснив наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який від отриманих тілесних ушкоджень помер в приміщенні 8-ї КМЛ м. Львова.

Суди встановили, що постановою слідчого ВР ДТП СУ ГУМВС України у Львівській області від 28 квітня 2014 року кримінальне провадження закрито у зв'язку із відсутністю у діях ОСОБА_2 ознак кримінального правопорушення. Згідно цієї постанови під час досудового розслідування було проведено судово-автотехнічну експертизу по дослідженню механізму та обставин ДТП, відповідно до висновку експертизи № 1041 від 08 квітня 2014 року з технічної точки зору, причиною даної ДТП є факт виходу пішохода на смугу руху автобуса «БАЗ А079.04», номерний знак НОМЕР_1, на такій відстані до останнього, яка вже була недостатньою для уникнення наїзду. Ця постанова позивачем ОСОБА_1 - матір'ю померлого ОСОБА_3 не оскаржувалася і викладені в такій висновки щодо причини ДТП нею не оспорювалися.

Суди встановили, що ОСОБА_2 на час ДТП перебував у трудових відносинах із ТОВ «Фіакр-Львів», працював у товаристві водієм, що підтверджується випискою з наказу №25-к від 08 лютого 2013 року, керуючи 14 листопада 2013 року о 20.00 год. автобусом «БАЗ А079.04», номерний знак НОМЕР_1, він виконував свої трудові обов'язки.

Цей транспортний засіб перебував у користуванні ТОВ «Фіакр-Львів» на підставі договору найму від 06 лютого 2013 року, що також підтверджується тимчасовим реєстраційним талоном ДАР № 252845.

При частковому задоволенні позову суди зробили висновок, що смерть ОСОБА_3 настала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки - наїзду автобуса під керуванням ОСОБА_2, який заподіяв шкоду у зв'язку з використанням транспортного засобу під час виконання ним трудових обов'язків в ТОВ «Фіакр-Львів», тому моральна шкода підлягає відшкодуванню з ТОВ «Фіакр-Львів». З урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості суд першої інстанції визначив розмір моральної шкоди у 40 000,00 грн.

Колегія суддів погоджується зі цим висновком судів з таких підстав.

Згідно статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

У частинах другій, п'ятій статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Встановивши, що смерть потерпілого ОСОБА_3 настала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки - наїзду автобуса під керуванням ОСОБА_2, який використовував транспортний засіб під час виконання ним трудових обов'язків в ТОВ «Фіакр-Львів», суди зробили правильний висновок, що це є підставою для відшкодування моральної шкоди з ТОВ «Фіакр-Львів».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У частині третій статті 23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Колегія суддів не погоджується із висновками судів в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки цей розмір не відповідає верховенству права, вимогам розумності і справедливості. У зв'язку із цим враховуючи верховенство права, засади розумності і справедливості, обставини справи, колегія суддів вважає, що розмір компенсації моральної шкоди слід збільшити до 200 000 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржені рішення змінити в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 лютого 2016 року, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 11 серпня 2016 року, в частині стягнення визначення розміру компенсації моральної шкоди змінити.

Стягнути із товариства з обмеженою відповідальністю «Фіакр-Львів» на користь ОСОБА_1 200 000 (двісті тисяч) грн компенсації моральної шкоди.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат