Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 759/3390/18
Номер провадження 22-ц/796/6591/2018
Головуючий у суді першої інстанції Т.О. Величко
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
19 вересня 2018 року місто Київ

Номер справи 759/3390/18

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого Поливач Л.Д. (суддя - доповідач)

суддів: Семенюк Т.А., Саліхова В.В.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5

на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 25 квітня 2018 року постановлену у складі судді Величко Т.О. в приміщенні Святошинського районного суду м.Києва,-

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу, мотивованим тим, що 23.03.2011 року між нею, ОСОБА_6 та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого вона та ОСОБА_6 надали відповідачу кошти у сумі 30 000,00 доларів США строком до 29.03.2011 року. Відповідач кошти не повернув, просив відстрочити строк повернення коштів. Оскільки відповідач є рідним батьком позивача та колишнім чоловіком ОСОБА_6, позикодавці погодилися, відповідач відтягував строк повернення коштів до липня 2015 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 Після її смерті між відповідачем та позивачем виникли непорозуміння щодо майна померлої, відповідач на початку 2017 року заявив позивачу, що позику повертати не збирається. 10.11.2017 року позивач надіслала на адресу відповідача вимогу про повернення позики та сплату відсотків за користування коштів, відповіді від відповідача не отримала. Позивач, вважаючи, що вона набула права вимоги на всю позику на правах спадкування, просить суд стягнути з відповідача на її користь суму боргу у розмірі 1 717 514,81 грн., що складається із суми основного боргу 808 445,55 грн., відсотків 909 069,26 грн.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05 квітня 2018 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про забезпечення вказаного позову. В обґрунтування зазначила, що даний спір виник через відмову відповідача повертати кошти у добровільному порядку, він є реальним, сума боргу є значною. Необхідність у забезпеченні позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно належне відповідачу виникла з метою забезпечення виконання можливого рішення суду та стягнення з відповідача коштів в примусовому порядку у разі задоволення позову. Вказала, що такий вид забезпечення позову не завдасть шкоди правам та інтересам відповідача на час розгляду спору у суді, оскільки накладення арешту на квартиру жодним чином не впливатиме на можливість користування та володіння відповідачем належним йому майном, а лише тимчасово унеможливить його відчуження на користь третіх осіб. Вважає такий вид забезпечення позову співмірним заявленим позовним вимогам, а тому просила суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_4, а саме ? частку квартири АДРЕСА_1 та на ? частку квартири АДРЕСА_1, в межах заявленої суми позовних вимог.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25.04.2018 року заяву про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на ? частку квартири АДРЕСА_1 та на ? частку квартири АДРЕСА_1, в межах заявленої суми позовних вимог.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_4, через свого представника ОСОБА_5, подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування зазначив, що постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції керувався лише предметом позову, яким є грошова позика та її розміром. При цьому суд не з'ясував чи наявний між сторонами дійний спір, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у разі забезпечення позову. Суд не навів жодних підстав для забезпечення позову, визначених чинним процесуальним законодавством. Твердження позивача про необхідність вжиття заходів забезпечення позову є голослівними висловлюваннями, які не підтверджені жодними доказами. Сам по собі договір позики не є підставою для забезпечення позову. Позивачем не доведено намір відповідача відчужити належне йому майно на користь третіх осіб, не доведено наміру відповідача ухилятися від виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Зважаючи на положення п.8 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити її з викладених підстав.

Представник позивача ОСОБА_7 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначила, що не погоджується із доводами апеляційної скарги та вважає, що постановлена судом ухвала є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування викладених у апеляційній скарзі немає. Зазначила, що підтвердженням наявності спору між сторонами є позовна заява подана позивачем до суду про стягнення боргу, а також надісланий позивачем на адресу відповідача лист - вимога про повернення боргу, на який відповідач не відреагував, відповіді не надав, коштів не повернув. Накладення арешту на майно відповідача в межах суми позову є співмірним заходом забезпечення позову з сумою боргу, що заявлена позивачем у позові. Відповідач не надав своєї письмової незгоди з розміром заборгованості, не спростував її наявність. Між тим підтвердив отримання надісланого позивачем листа - вимоги, копію якого додав до апеляційної скарги. Накладення арешту на майно відповідача не завдає шкоди його власнику, оскільки не позбавляє його права користування та володіння ним, лише тимчасово обмежує право на відчуження такого майна. Відповідач не проживає у квартирах, арешт на частки яких було накладено судом. Розпоряджатися вказаними квартирами без згоди інших співвласників немає права навіть без накладення арешту. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, ухвалу суду залишити без змін як законну та обґрунтовану.

У судове засідання апеляційної інстанції позивач та її представник не з'явилися, будь - яких заяв чи клопотань до суду на час розгляду справи від них не надійшло. Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності позивача та її представника з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України. Їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, задовольняючи заяву про забезпечення позову суд дійшов висновку про її доведеність та обґрунтованість. Колегія суддів не вбачає підстав для скасування даної ухвали виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 cт. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову визначено статтею 150 ЦПК України. Вони мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Із позовної заяви вбачається, що між сторонами дійсно виник спір щодо невиконання відповідачем своїх зобов'язань за укладеним між ними договором позики. Позивач звертаючись до суду з позовом, просить стягнути з відповідача на її користь грошові кошти за договором позики.

Колегія суддів вважає, що відповідач, як власник нерухомого майна, на яке судом було накладено арешт, має об'єктивну можливість вчинення дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Відтак побоювання заявника, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову відповідачем не спростовані.

Враховуючи, що предметом спору є стягнення грошових коштів за договором позики у значному розмірі, які відповідач в добровільному порядку позивачу не повертає, колегія суддів вважає, що обраний вид забезпечення позову - накладення арешту на нерухоме майно, яке належить на праві власності відповідачу, є співмірним із заявленими позовними вимогами, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав уважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, що, в силу положень статей 149-153 ЦПК України, свідчить про обґрунтованість поданої заяви про накладення арешту на майно, а відтак суд дійшов вірного висновку про те, що не забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Таким чином, забезпечення позову у спосіб, обраний позивачем не завдає шкоди відповідачу, оскільки накладення арешту на нерухоме майно тимчасово перешкоджає відчуженню такого майна. Проте це майно залишається у повному віданні та користуванні відповідача, та у разі відмови у позові види забезпечення позову скасовуються. У разі ж задоволення позову при повному виконанні рішення суду такі заходи забезпечення позову також скасовуються.

Стороною позивача наведені як причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов, так і обґрунтовано необхідність їх вжиття, враховано співмірність заходу забезпечення позову заявленим вимогам, з огляду на що висновок суду про задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності фактів можливого ускладнення чи унеможливлення виконання судового рішення не спростовують висновків суду.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Заходи забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави та не повинні призводити до фактичного вирішення справи по суті.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Отже, задовольняючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції вірно дійшов висновку про її законність та обґрунтованість, врахувавши при цьому принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами та вірно вбачав достатніми підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення може ускладнити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що обраний позивачем вид забезпечення позову спрямований на запобігання відчуженню нерухомого майна, що є предметом спору, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, а тому накладення арешту на зазначене вище майно до ухвалення рішення у справі жодним чином не порушує законні права та інтереси відповідача, оскільки таке майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпорядитися ним.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала постановлена судом першої інстанції з додержанням вимог закону, підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Та обставина, що суд раніше 05.04.2018 року відмовляв позивачеві у забезпеченні позову, не свідчить про незаконність ухвали суду, яка оскаржується відповідачем.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції ухвалу суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, п.8 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року,п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд -

п о с т а н о в и в :

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 25 квітня 2018 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

Л.Д.Поливач

Т.А.Семенюк

В.В.Саліхов