Постанова

Іменем України

18 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 755/16506/16-ц

провадження № 61-25957св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 лютого 2017 року у складі судді Савлук Т. В. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 березня 2017 року у складі суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Музичко С. Г.,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів.

Позов мотивовано тим, що з 05 грудня 2015 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач вказувала, що з квітня 2016 року шлюбні відносини між ними припинені, вони з відповідачем проживають окремо, відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дитини не надає.

Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням уточнень просила стягнути з відповідача аліменти на утримання сина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 4 000 грн щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 лютого 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання малолітнього сина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 700 грн щомісячно, починаючи з 03 листопада 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Зараховано ОСОБА_5 в рахунок сплати аліментів грошові кошти, сплачені ним на користь ОСОБА_4 за період грудень 2016 року, січень 2017 року, лютий 2017 року в розмірі 1 530 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач як батько зобов'язаний приймати участь в утриманні малолітнього сина, враховуючи наявні докази майнового стану відповідача та його стан здоров'я, також встановлений законом прожитковий мінімум для дитини відповідного віку дійшов висновку про стягнення з відповідача аліментів у розмірі 700 грн, щомісячно з дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 28 березня 2017 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 лютого 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач зобов'язаний надавати матеріальну допомогу на утримання свого сина, при визначенні розміру аліментів законно врахував матеріальне становище відповідача та відсутність доказів отримання ним іншого доходу.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - просить змінити рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду в частині розміру стягнутих з відповідача аліментів, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що визначена рішенням суду сума аліментів у розмірі 700 грн є недостатньою для утримання неповнолітньої дитини. Судами не враховано, що позивач витрачає на дитину щомісяця суму грошей, яка в декілька разів перевищує суму призначених аліментів. Відповідач хоча і є інвалідом, працює неофіційно та має стабільні доходи, що підтверджується матеріалами справи про поділ майна подружжя. Просить змінити рішення суду в частині розміру аліментів та стягнути з відповідача аліменти на дитину у розмірі 4 000 грн щомісячно, починаючи з дня подання заяви і до досягнення дитиною повноліття.

15 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди установили, що з 05 грудня 2015 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Частинами першою, другою статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визначає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За змістом статті 183 СК Українирозмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено згідно вимог процесуального закону, врахувавши вік дитини, його потреби, які не можуть бути меншими визначеного законодавством прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; рівність обов'язку обох батьків щодо участі в утриманні дитини до її повноліття; дослідивши майновий стан сторін, апеляційний суд визначив необхідним та достатнім для забезпечення розвитку дитини розмір аліментів на утримання сина сторін у розмірі 700 грн щомісячно, із правильним застосуванням статей 181, 182, 183 СК України та дотриманням норм процесуального права.

Установлено, що відповідач отримує пенсію по інвалідності у розмірі 2 346 грн щомісячно. Доказів отримання відповідачем інших доходів, окрім пенсії, сторонами не надано, тому суди вірно виходили із того, що твердження позивача про те, що відповідач має інші доходи, не можуть бути враховані судом при визначенні розміру аліментів.

Крім того, апеляційний суд вірно зазначив про те, що у разі понесення додаткових витрат на дитину у зв'язку із її хворобою, позивач не позбавлена можливості звернутися до суду з відповідним позовом. Також за наявності підстав, визначених статтею 192 СК України, позивач не позбавлена можливості звернутися із позовом про зміну розміру аліментів.

Таким чином, наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не дають підстав вважати неправильним застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи наявними порушення норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, фактично стосуються переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв