Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 161/10248/16-ц

провадження № 61-18928св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області у складі судді Гриня О. М. від 08 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області у складі колегії суддів: Киці С. І., Данилюк В. А., Шевчук Л. Я., від 09 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» (далі - ПАТ «Волиньгаз») про визнання дій незаконними, зобов'язання видати наказ про звільнення, проведення розрахунку, видачу трудової книжки, стягнення компенсаційних виплат та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що з 06 вересня 1996 року її було прийнято на роботу до відповідача, де вона працювала на посадах контролера служби обліку газу, диспетчера автомобільного транспорту, а з 26 лютого 2007 року - на посаді інженера з підготовки кадрів відділу кадрів. Наказом № 419-к від 23 грудня 2015 року її звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України - у зв'язку із скороченням штату працівників. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 червня 2016 року її поновлено на посаді інженера з підготовки кадрів ПАТ «Волиньгаз» та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 4 550,96 грн.

Зазначала, що після поновлення її на роботі, адміністрацією ПАТ «Волиньгаз» допущено відносно неї порушення трудового законодавства, колективного договору та правил внутрішнього трудового розпорядку, а саме: її не ознайомлено з посадовою інструкцією, не ознайомлено з наказами, які були видані за період її відсутності, її робоче місце не облаштоване технікою, необхідною для виконання посадових обов'язків, не забезпечили канцелярським приладдям, її безпідставно було направлено на медичний огляд, їй безпідставно відмовляли в наданні відпустки без збереження заробітної плати, відмовили й в наданні щорічної основної відпустки і виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення, їй не підвищили заробітну плату.

У зв'язку з наведеними порушеннями вона подала заяву про звільнення з роботи згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України, яку роботодавцем було отримано 13 липня 2016 року. 18 липня 2016 року, 21 липня 2016 року і 01 серпня 2016 року вона подавала заяви з проханням надати їй копію наказу про звільнення з роботи, заповнену трудову книжку, а також провести розрахунок з нею. Станом на 09 серпня 2016 року трудову книжку їй не видали, остаточний розрахунок при звільненні ПАТ «Волиньгаз» з нею не проведено.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4 просила визнати дії ПАТ «Волиньгаз» щодо не звільнення її із займаної посади згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України, у зв'язку з порушенням законодавства про працю та умов колективного договору, незаконними; зобов'язати ПАТ «Волиньгаз» видати наказ про її звільнення із займаної посади згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України, у зв'язку з порушенням законодавства про працю та умов колективного договору; зобов'язати ПАТ «Волиньгаз» відповідно до статті 47 КЗпП України провести розрахунок з нею і видати трудову книжку з записом про звільнення із займаної посади згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України, у зв'язку з порушенням законодавства про працю та умов колективного договору; стягнути з ПАТ «Волиньгаз» на її користь належні компенсаційні виплати відповідно до статті 44 КЗпП України в сумі 12 486,18 грн, стягнути з ПАТ «Волиньгаз» на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 липня 2016 року по 08 лютого 2017 року згідно зі статтею 117 КЗпП України в сумі 30 048,44 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності порушення відповідачем законодавства про працю та умов колективного договору.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 09 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів про порушення законодавства про працю та умов колективного договору і встановлено відсутність порушення відповідачем законодавства про працю, умов колективного договору відносно позивача. Також судом зазначено, що вимоги щодо покладення зобов'язань на відповідача щодо звільнення позивача з роботи з 15 липня 2016 року є неналежним способом захисту.

У квітні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий судовий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що, відмовляючи їй у задоволенні позову, суди належним чином не перевірили обставини справи та не надали належної правової оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи та якими підтверджуються її позовні вимоги, а саме, що після поновлення її на роботі, адміністрацією ПАТ «Волиньгаз» допущено відносно неї порушення трудового законодавства, колективного договору та правил внутрішнього трудового розпорядку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 червня 2017 року відкрито провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У липні 2017 року ПАТ «Волиньгаз» подало заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в якому просило відхилити касаційну скаргу та залишити оскаржувані судові рішення без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 липня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У справі, що переглядається, судами установлено, що 06 вересня 1996 року ОСОБА_4 прийнята на роботу у відкрите акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз», правонаступником якого є ПАТ «Волиньгаз», контролером служби обліку газу, з 20 травня 2002 року її переведено диспетчером автомобільного транспорту автотранспортної служби, а з 26 лютого 2007 року вона працювала на посаді інженера з підготовки кадрів.

Наказом від 23 грудня 2015 року № 419-к її звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України - у зв'язку із скороченням штату працівників.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області 07 червня 2016 року ОСОБА_4 поновлено на посаді інженера з підготовки кадрів у ПАТ «Волиньгаз» з 23 грудня 2015 року.

Згідно з наказом ПАТ «Волиньгаз» від 08 червня 2016 року № 146 ОСОБА_4 поновлено на посаді інженера з підготовки кадрів управління з персоналу ПАТ «Волиньгаз» з 23 грудня 2015 року.

ОСОБА_4 була фактично допущена до виконання роботи 08 червня 2016 року. З 10 червня 2016 року по 08 липня 2016 року включно ОСОБА_4 перебувала на стаціонарному лікуванні, а з 11 липня 2016 року по 20 липня 2016 року включно перебувала на амбулаторному лікуванні. Фактично позивач пропрацювала після її поновлення на роботі два робочих дні.

12 липня 2016 року ОСОБА_4 надіслала заяву про звільнення з роботи з 15 липня 2016 року за власним бажанням, відповідно частини третьої статті 38 КЗпП України у зв'язку із порушенням адміністрацією законодавства про працю, умов колективного і трудового договору, яка отримана ПАТ «Волиньгаз» 13 липня 2016 року.

Відповідачем не проведено звільнення позивача з роботи за частиною третьою статті 38 КЗпП України і позивач продовжує перебувати у трудових відносинах з підприємством.

Відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

За змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення порушення працедавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на частину першу статті 38 КЗпП України.

Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-34цс13.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 посилалась на те, що після поновлення її на роботі, адміністрацією ПАТ «Волиньгаз» допущено по відношенню до неї порушення трудового законодавства, колективного договору та правил внутрішнього трудового розпорядку, що, на її думку, є підставою для звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України.

Положеннями статті 29 КЗпП України передбачено, що до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний: 1) роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Згідно з актом перевірки Управлінням Держпраці у Волинській області додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування (ПАТ «Волиньгаз») від 12 серпня 2016 року, після поновлення на роботі ОСОБА_4 забезпечено робочим місцем, кабінет обладнано необхідними меблями, комп'ютерною технікою та засобами зв'язку. З правилами внутрішнього трудового розпорядку та умовами колективного договору ОСОБА_4 ознайомлено 09 червня 2016 року, з посадовою інструкцією - 20 листопада 2010 року. Посадові обов'язки, умови праці позивача - інженера з підготовки кадрів, не були змінені, нова посадова інструкція відносно даної посади не приймалась.

Отже, відповідачем не було допущено порушень вимог статті 29 КЗпП України.

У справі, що переглядається, установлено, що 09 червня 2016 року ОСОБА_4 звернулась до відповідача з заявою про надання їй відпустки без збереження заробітної плати на 10 червня 2016 року в зв'язку з сімейними обставинами. Наказу про надання відпустки позивачу 10 червня 2016 року видано не було.

Відповідно до частини другої статті 84 КЗпП України за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Згідно з умовами колективного договору працівникові за його заявою може бути надана відпустка без збереження заробітної плати за сімейними обставинами та з інших поважних причин тривалістю, що встановлена чинним законодавством, за умови погодження її адміністрацією.

Отже, за змістом цих норм працівнику може бути надана така відпустка, проте це не є обов'язком роботодавця, а тому відмова відповідача у наданні позивачу відпустки без збереження заробітної плати не є порушенням законодавства про працю та умов колективного договору. Крім того, з 10 червня 2016 року позивач знаходилась на стаціонарному лікуванні.

Також у справі, що переглядається, установлено, що 11 липня 2016 року на ім'я голови правління ПАТ «Волиньгаз» від ОСОБА_4 надійшла заява про надання частини щорічної відпустки з 11 по 24 липня 2016 року з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення, датована 02 липня 2016 року.

Згідно з наказом від 13 липня 2016 року ОСОБА_4 надано відпустку з 11 по 24 липня 2016 року.

ПАТ «Волиньгаз» листами від 13 та 19 липня 2016 року повідомляло ОСОБА_4 про надання відпустки терміном 14 календарних днів і запросило з'явитись для ознайомлення з відповідним наказом.

Згідно зі статтею 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Відповідно положень статті 79 КЗпП України щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року. Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

За умовами колективного договору з метою забезпечення своєчасного нарахування та виплати працівнику заробітної плати за час щорічної відпустки, конкретний період надання щорічних відпусток у межах, встановлених графіком, повинен бути узгоджений між працівником та адміністрацією не пізніше, ніж за два тижні до початку відпустки.

У справі, що переглядається, судами установлено, що ОСОБА_4 не погоджувала з адміністрацією підприємства конкретного періоду щорічної відпустки за два тижні до її початку, як це передбачено умовами колективного договору.

Бухгалтерією ПАТ «Волиньгаз» 15 липня 2016 року проведено нарахування заробітної плати за час щорічної відпустки, яку було виплачено 22 липня 2016 року. Матеріальна допомога на оздоровлення до відпустки була виплачена у грудні 2016 року, що відповідає умовам колективного договору, яким передбачено, що дата виплати матеріальної допомоги на оздоровлення підприємством може бути перенесена на четвертий квартал поточного року.

Отже, ПАТ «Волиньгаз» не порушено право позивача на щорічну відпустку та матеріальну допомогу.

Також судами попередніх інстанції не встановлено підвищення заробітної плати з 01 листопада 2015 року всім працівникам ПАТ «Волиньгаз», крім позивача.

За таких обставин, установивши, що після поновлення на роботі ОСОБА_4 забезпечено робочим місцем, кабінет обладнано необхідними меблями, комп'ютерною технікою та засобами зв'язку, ознайомлено з правилами внутрішнього трудового розпорядку, умовами колективного договору та посадовою інструкцією, що підтверджується актом перевірки Управлінням Держпраці у Волинській області додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування (ПАТ «Волиньгаз») від 12 серпня 2016 року, а також у порядку передбаченому чинним законодавством, позивачу надано щорічну відпустку та виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що ПАТ «Волиньгаз» не допущено відносно позивача порушення трудового законодавства, колективного договору та правил внутрішнього трудового розпорядку.

Установивши, що ПАТ «Волиньгаз» не допущено відносно позивача порушення трудового законодавства, колективного договору та правил внутрішнього трудового розпорядку, тобто не встановлено підстав для звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, а позивач не порушувала питання про звільнення її з інших правових підстав, зокрема на підставі частини першої статті 38 КЗпП України або пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, а відповідач, який не визнає порушення ним трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України), не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на частину першу статті 38 КЗпП України, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання дій ПАТ «Волиньгаз» щодо не звільнення позивача із займаної посади згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України незаконними та зобов'язання ПАТ «Волиньгаз» видати наказ про її звільнення та видати трудову книжку з записом про звільнення і провести з нею розрахунок.

Оскільки відмовлено у вимогах щодо визнання дій відповідача неправомірними, зобов'язання видати наказ про звільнення згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України, то відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення компенсаційних виплат відповідно до статті 44 КЗпП України та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 09 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк