Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 569/15922/15-ц

провадження № 61-10401св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 лютого 2016 року у складі судді Бердія М. А. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 10 червня 2016 року у складі колегії суддів: Буцяка З. І., Боймиструка С. В., Гордійчук С. О.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитом.

Позов мотивовано тим, що 26 квітня 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 25 500 доларів США, а позичальник зобов'язався повернути кредит до 21 квітня 2026 року згідно із графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 11,80 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5 за вказаним кредитним договором 26 квітня 2006 року між банком та ОСОБА_4 був укладений договір поруки.

У зв'язку з невиконанням боржником зобов'язань за кредитним договором станом на 04 листопада 2015 року заборгованість за цим договором становила 10 991,51 доларів США, з яких 9 903,95 доларів США - заборгованість за кредитом, 1 087,56 - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, та 20,93 грн пеня, які позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 лютого 2016 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк», солідарно, суму боргу по поверненню кредитних коштів та відсотків за користування кредитом за кредитним договором від 26 квітня 2006 року в розмірі 10 991,51 доларів США та суму боргу по сплаті пені за кредитним договором в розмірі 20,93 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв'язку з невиконанням боржником умов кредитного договору, а саме припиненням сплати платежів з грудня 2014 року, виникла заборгованість, яку слід стягнути у солідарному порядку з боржника та поручителя.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 10 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що банк використав своє право, передбачене умовами кредитного договору, на дострокове стягнення заборгованості, тим самим змінивши строк виконання основного зобов'язання, а тому доводи відповідача про припинення поруки 25 квітня 2007 року - безпідставні. При цьому суд не врахував доводи ОСОБА_4 про відсутність доказів правонаступництва ПАТ «УкрСиббанк» та недотримання банком порядку відправлення йому письмового повідомлення у зв'язку з їх недоведеністю.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції в порушення вимог закону розглянув справу за відсутності відповідача, безпідставно відхиливши його клопотання про відкладення розгляду справи. ПАТ «УкрСиббанк» не надав доказів правонаступництва АКІБ «УкрСиббанк». Вимога банку про погашення заборгованості підписана представником банку за відсутності відповідної довіреності та надіслана рекомендованим, а не цінним листом. У зв'язку з тим, що у договорі поруки не встановлено строку її дії, тому в порядку частини четвертої статті 559 ЦК України вона припинилась 25 квітня 2007 року.

У жовтні 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» подав відзив (заперечення) на касаційну скаргу, який мотивований тим, що суд першої інстанції, розглядаючи справу, належним чином повідомляв ОСОБА_4 про час та місце розгляду справи. Передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк має обчислюватись від дати зміни кредитором строку виконання основного зобов'язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суди установили, що 26 квітня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 089-15/16-840, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 25 500 доларів США під 11,8 % річних строком до 21 квітня 2026 року (а.с. 5-10).

У цей же день з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за укладеним кредитним договором між банком, ОСОБА_5 і ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 2-2006, за яким ОСОБА_4, як поручитель, у тому ж обсязі, що і позичальник, зобов'язався солідарно відповідати перед кредитором за виконання ОСОБА_5 зобов'язань за кредитним договором № 089-15/16-840 від 26 квітня 2006 року (а.с. 11).

Оскільки позичальник ОСОБА_5 узяті на себе зобов'язання перед банком за укладеним кредитним договором порушила, кредитор ПАТ «УкрСиббанк» у серпні 2015 року направив позичальнику та поручителю відповідні письмові вимоги про погашення допущеної простроченої кредитної заборгованості та попередив, що у випадку її непогашення у визначений строк банк застосує своє право на дострокове повернення всього кредиту (а.с. 27-33).

Проте прострочена заборгованість за кредитним договором відповідачами погашена не була.

Як вбачається з довідки-розрахунку заборгованості ОСОБА_5 за кредитним договором від 26 квітня 2006 року (а.с. 12-20) останній платіж за цим договором позичальник сплатив у грудні 2014 року.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, а також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 14-145цс18.

Разом із тим, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції не врахував, що останній платіж сплачено позичальником у грудні 2014 року, тому строк виконання відповідної частини основного зобов'язання настав у січні 2015 року, однак дострокова вимога про погашення заборгованості у повному обсязі була направлена поручителю лише у серпні 2015 року, а до суду із цим позовом банк звернувся у листопаді 2015 року, тобто після передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку.

Таким чином, банк пред'явив вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов'язання.

За таких обставин апеляційний суд дійшов неправильного висновку про солідарне стягнення із поручителя суми заборгованості за кредитом за весь період існування такої заборгованості, оскільки до частини певних щомісячних платежів такий строк сплив.

Суд апеляційної інстанції у порушення статей 12, 89, 263 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин; не перевірив усіх доводів відповідачів й не надав належної правової оцінки поданим ним доказам, дійшовши передчасного висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Зазначене вище перешкоджає суду касаційної інстанції без встановлення вказаних фактичних обставин ухвалити правильне рішення по суті спору.

Ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

При новому розгляді справи суду апеляційної інстанції потрібно врахувати правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 14-145цс18.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 10 червня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

Ю. В. Черняк