АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження в апеляційній інстанції №22-ц/796/2023/2018
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів:

судді - доповідача: Білич І.М.

суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Довгопола А.В.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 (ОСОБА_2.)

представника відповідача ОСОБА_3 (ОСОБА_4.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року ухвалене під головуванням суді Голосіївського районного суду міста Києва Колдіної О.О.

у справі № 752/10525/ 16 -ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики

в с т а н о в и л а :

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог ставив питання про стягнення суми боргу за договором позики в розмірі 1 269 124,00 гривень, суми процентів за користування грошовими коштами в розмірі 221 699,97 гривень, суми втрат від інфляції в розмірі 161 727,00 гривень, 29 401,05 гривень 3% річних та судових витрат у справі з підстав визначених ст.ст.625, 1048 ЦК України.

Обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що він надав ОСОБА_4 в позику грошові кошти в розмірі 1 310 124,00 гривни для здійснення підприємницької діяльності і зазначені обставини підтверджуються розпискою від 21.03.2016 року. Відповідач зобов'язався повернути кошти згідно графіку до 31.05.2016 року. Однак, виконав свої зобов'язання частково і в подальшому відмовився від виконання зобов'язань.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні заявлених вимог.

Не погоджуючись із рішенням позивач подав апеляційну скаргу де ставив питання про його скасування та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі. Вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст.212, 213 ЦПК України, ст. 625, 536, 1048 ЦК України.

Скаржник наголошував на тому, що судом не враховано та не прийнято до уваги що законодавство не передбачає в якості істотних умов договору позики такі умови як спосіб, порядок та терміни передачі коштів. Тобто для підтвердження укладення договору позики та факту передачі грошових коштів не має значення у який спосіб та у який проміжок часу грошові кошти були передані.

01.03.2018 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_4 на апеляційну скаргу. В якому останній зазначив, про залишення без змін рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23.11.2017 у даній справі. Оскільки судом першої інстанції воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. Крім того ВСУ у постанові від 18.09.2013 року у справі 6-63цс13 вказав, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначав також, що позивач у судовому засіданні першої інстанції підтвердив той факт, що 21.03.2016 року за розпискою відповідачу гроші передані не були, а отже договір позики не можна вважати укладеним відповідно ст.ст.1046, 1051 ЦК України.

Відповідно до п. 8 ч.1 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону № 2147 - VIIIвід 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно - територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року 1402 - VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня чинності цим Законом.

Представник позивача підтримав подану апеляційну скаргу, просив суд її задовольнити.

Представник відповідача, відповідач у судовому засіданні не визнали подану апеляційну скаргу, заперечували проти її задоволення

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вислухавши пояснення осіб що з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог, вказував на положення статей 58, 59, 64 ЦПК України щодо відсутності належних доказів на підтвердження укладення договору позики та передачі грошових коштів для задоволення позовних вимог і стягнення з відповідача грошових коштів. Одночасно зазначаючи, що на підтвердження укладення договору позики позивач посилається на письмову розписку від 21.03.2016 року. Однак, як встановлено в ході судового розгляду будь-які грошові кошти при підписанні даної розписку ОСОБА_4 не отримував, а ОСОБА_2 не передавав. Зазначеною розпискою вони підтвердили існування зобов'язань, які виникли ще до її підписання. Позивач дані обставини визнав та підтвердив, що кошти 21.03.2016 року він не передавав. Інших доказів на підтвердження укладення договору позики між сторонами та передачі грошових коштів відповідачу саме 21.03.2016 року надано не було. Крім того правовідносини, що виникли між сторонами з приводу укладення договору позики, як фізичними особами, до 2016 року також не підтверджені жодними у справі доказами.

Проте погодитись з такими висновками не можна.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як встановлено у ході розгляду справи, позивач на підтвердження заявлених вимог надав розписку про отримання грошових коштів від 21.03.2016 року, згідно якої «ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 НОМЕР_1, выдан Московським РУГУ МВД Украины в г.Киеве 11.04.1996 году, зарегистрированный по адресу: АДРЕСА_3 получил от ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 НОМЕР_2, выдан Новомосковским РОГУ МВД Украины Днепропетровской области 19.11.2013, зарегистрированный по адресу: АДРЕСА_4, наличные денежные средства в сумме: 1 319 124 гривни что является эквивалентом: 44 565 евро. Полученные денежные средства обязуюсь вернуть лично ОСОБА_2 в том же размере (эквивалент в евро) по следующему графику:

до 25.03.2016 - 165 984 гривен; до 14.04.2016 - 550 000 гривен; до 29.04.2016 - 100 000 гривен; до 31.05.2016 - 503140 гривен.

В любом случае окончательный расчет обязуюсь произвести до 31.05.2016.

В случае возникновения встречных денежных обязательств ОСОБА_2 перед ОСОБА_7, то возможен взаимозачет который оформляется отдельным документом.

Денежные средства передал /подпись/ ОСОБА_8

Денежные средства получил в размере 1 319 124 гривен. /подпись/ ОСОБА_7». ( а.с.5).

Заперечуючи проти задоволення позову на початку розгляду справи відповідач вказував на те, що даної розписки він не писав та не підписував, а відтак зазначав про необхідність призначення та проведення судово - почеркознавчої експертизи.

У подальшому невизнання позову обґрунтовував тим, що грошові кошти за розпискою «про отримання грошових коштів від 21.03.2016 року» позивачем фактично не передавались, а ним ( як відповідачем) не отримувалися. Мали місце певні правовідносини між юридичними особами - нерезидентами, до яких мають відношення сторони. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передачі грошей не породжував в майбутньому обов'язку позичальника повернути обумовлену угодою суму грошей. Розписка була оформлена на суму залишку 60000 Євро між юридичними особами - нерезидентами фактичними бенефіціарними власниками яких є сторони у справі. Посилаючись також на те, що протягом 2015 - 2016 років він передав позивачу 387770 тисяч гривень, що еквівалентно 17524,53 Євро.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи відповідача не можуть бути підставою для відмови у позові виходячи з того, що згідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підтвердження того, що обставини викладені в тексті розписки є фактичними правовідносинами між юридичними особами - нерезидентами, бенефіціарними власниками яких є учасники справи, колегія суддів вважає, відповідач доказів не надав. Відсутні докази про зарахування отриманих, як то позивачем чи відповідачем на рахунки юридичних компаній засновниками яких на час укладення договору позики вони були коштів за розпискою від 21.03. 2016 року.

Натомість за текстом розписки вбачається, що вона складена від імені позивача та відповідача як фізичних осіб. Відповідачем не оспорювала ся.

Не знайшли свого підтвердження на думку колегії суддів і доводи відповідача щодо безгрошовості розписки на час її підписання.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Відсутність передачі грошей в момент підписання розписки, на думку відповідача саме і свідчить про її безгрошовість.

У той же час Верховний Суд України в постанові від 02.07.2014 року у справі №6-79 цс14, вказував на те, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складення розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

У ході розгляду справи, сторони визнали той факт, що на час підписання розписки від 21.03.2016 року ними було досягнуто згоди щодо визначення суми залишку коштів, які були раніше передані відповідачу.

Крім того, з часу підписання боргової розписки на суму 1 319 124 гривень до моменту звернення позивача з позовом, відповідачем було повернуто коштів на загальну суму 50 тисяч гривень. У зв'язку з чим заявлена позивачем вимога була визначена в сумі - 1 269 124 гривень.

Зазначене вище, на думку колегії суддів, а саме часткове повернення коштів свідчить про те, що сам відповідач визнав наявність у нього зобов'язання щодо повернення коштів за договором позики від 21.03.2016 року, як фізичної особи на користь позивача.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового за правилами ст. 376 ЦПК України про часткове задоволення позовних вимог позивача.

А саме стягнення залишку неповернутих коштів за розпискою про отримання грошових коштів від 21.03. 2016 року в сумі - 1 269 124 гривень.

Щодо вимог позивача в частині стягнення 221 699, 97 гривень як суми відсотків в порядку положень ст. 1048 ЦК України; 161727 гривень втрати від інфляції та 29401, 05 гривень 3% річних в порядку вимог ст. 625 ЦПК України, то вони підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи те, що за умовами договору позики сторонами не було встановлено розмір процентів, то їх розмір відповідно до положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України визначається на рівні облікової ставки НБУ. За період з 01.06.2016 по 04.2017 роки облікова ставка НБУ складала: з 27.05.16 по 23.06.16 - 18% - 23 дні;- з 24.06.16 по 27.07.16 - 16,5% - 13 днів; - з 29.07.16 по 16.09.16 - 15,5% - 49 днів; - з 16.09.16 по 27.10.16 - 15,0% - 42 дні; - з 28.10.16 по 08.12.16 - 14,0% - 42 дні; - з 09.12.16 по 26.10.17 - 14% - 49днів; - з 27.01.17 по 13.04.17 - 14% - 79 днів; з 14.04.17 по 20.04.17 - 13% - 6 днів

Наданий позивачем розрахунок в частині визначення розміру заборгованості по відсоткам не може бути покладено в основу судового рішення, так як він має в собі завищені показники облікової ставки НБУ у зв'язку з чим визначена позивачем сума заборгованості щодо розміру заборгованості по відсоткам підлягає зменшенню за період з 01.06.2016 року по квітень 2017 року до 155 632,86 гривень.

У той же час вимоги щодо стягнення 3% річних в сумі 29401,05 гривень, як такі що знайшли своє підтвердження підлягають до задоволення.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Разом з тим у випадку порушення грошового зобов'язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що умовами договору позики сторони визначили, що позичальник бере на себе зобов'язання повернути кошти в тому ж розмірі ( еквівалент Євро) нарахована позивачем сума інфляційних втрат стягненню не підлягає.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат в порядку вимог визначених ст. 143 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 15 690 гривень судового збору ( а.с. 4, 95).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 372, 376, 381-383, 384, 387 ЦПК України, п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ &q?аї;Про судоустрій і статус суддів&q?ол;, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року скасувати та постановити нове судове рішення, за яким:

позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_4.народження, АДРЕСА_1, ін. НОМЕР_3) на користь ОСОБА_5 (1968р.народження, АДРЕСА_2 ін.НОМЕР_4) суму боргу у розмірі 1269124,00гривні, суму відсотків 155632,86 гривень, 3% річних - 29401,05 гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_4.народження, АДРЕСА_1, ін. НОМЕР_3) на користь ОСОБА_5 (1968р.народження, АДРЕСА_2 ін.НОМЕР_4) судовий збір у розмірі 15690,00гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови складено 22 червня 2018 року.

Суддя - доповідач:

Судді: