Постанова
Іменем України

12 вересня 2018 року
м. Київ
справа № 310/2878/17
провадження № 61-10622св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Міністерство Оборони України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 серпня 2017 року у складі судді Полянчука Б. І., та постанову апеляційного суду Запорізької області від 17 січня 2018 року у складі колегії суддів: Кухаря С. В., Крилової О. В., Трофимової Д. А.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що у період з 04 серпня 1983 року до 07 серпня 2001 року він проходив військову службу у Збройних Силах Радянського Союзу та Збройних Силах України. У 1986 році під час навчань від вибуху запалу освітлюючої міни ОСОБА_1 отримав тяжке поранення. Зазначає, що внаслідок захворювань, отриманих у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби він змушений тривалий час знаходитись на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури. Згідно з довідкою серії ЧНЦ-Р-82 від 25 вересня 1987 року та посвідчення від 03 серпня 2001 року йому встановлена 2 група інвалідності. Позивач вважає, що у зв`язку з отриманням поранень під час проходження військової служби та подальшим встановленням інвалідності, яка пов`язана з проходженням військової служби, йому завдана моральна шкода.
На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 320 000 грн.
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 серпня 2016 року в задоволені позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що законом врегульовано правовий та соціальний захист військовослужбовців у разі встановлення інвалідності, а питання відшкодування шкоди, заподіяної особам унаслідок виконання службового обов`язку у складі Збройних сил України, врегульовано положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Для застосування загальних положень статей 23, 1167 ЦК України для відшкодування моральної шкоди позивач не довів всіх чотирьох складових цивільно-правової відповідальності, а саме протиправності дій Міністерства оборони України та причинного зв`язку зі шкодою.

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 17 січня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач отримав поранення (травму) при виконанні військової служби у 1986 році, до набрання чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (який набув чинності після 20 грудня 1991 року) та ЦК України, коли діючим законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що у період проходження військової служби у нього були виявлені численні захворювання, наслідком чого стало отримання другої групи інвалідності безстроково. Позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яку повинно відшкодувати Міністерство оборони України, як уповноважений орган державного управління.

23 квітня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Судами встановлено, що ОСОБА_1 у період з 04 серпня 1983 року до 07 серпня 2001 року проходив військову службу у Збройних Силах Радянського Союзу та Збройних Силах України.
Відповідно до свідоцтва про хворобу від 12 квітня 2001 року військово-лікарською комісією при військовій частині НОМЕР_1 було проведено огляд та встановлено, що у 1986 році під час навчань від вибуху запалу освітлюючої міни отримав тяжке поранення і захворювання, які, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби.
Згідно з довідкою серії ЧНЦ-Р-82 від 25 вересня 1987 року та посвідчення від 03 серпня 2001 року ОСОБА_1 встановлена 2 група інвалідності.
Судами встановлено, що причиною встановлення інвалідності стали захворювання, які пов`язані з проходженням позивачем військової служби.
Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законодавством порядку.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (статті 23, 1167 ЦК України).
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Сам по собі факт наявності шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, оскільки необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.
На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, місцевий суд з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що ОСОБА_1 набув захворювання, які стали підставою для встановлення йому другої групи інвалідності, під час проходження військової служби, дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій Міністерства оборони України.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи касаційної скарги про те, що висновки судів не відповідають правовій позиції Верховного Суду України викладеній у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі №3-86гс14, не заслуговують на увагу, оскільки прийнята не з подібних правовідносин.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що моральну шкоду повинно відшкодувати саме Міністерство оборони України, не заслуговують на увагу, оскільки в результаті розгляду справи судами не встановлено протиправності дій або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб).
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31 серпня 2017 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 17 січня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк