АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2018 року місто Київ.

Справа № 2-5328/11

Апеляційне провадження № 22-ц/796/7744/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Іванченко М.М., Рубан С.М.,

секретар судового засідання Задерей І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу адвоката Разумова Максима Анатолійовича в інтересах Акціонерного товариства «СБЕРБАНК» на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року (у складі судді Гуменюк А.І.) у справі за скаргою ОСОБА_2 на неправомірні дії Державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Комлик НаталіїВолодимирівни про скасування постанов державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, про розшук майна, -

ВСТАНОВИВ:

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із скаргою на дії та рішення головного державного виконавця Шевченківського ВДВС Львівського МУЮ КомликН.В. та просив визнати дії державного виконавця щодо винесення постанов від 12.02.2015 про накладення арешту на все майно боржника, від 16.04.2015 про оголошення розшуку всього майна боржника неправомірними та скасувати вищевказані постанови.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22.12.2016 скаргу задоволено. Поновлено ОСОБА_2 строк звернення до суду зі скаргою на неправомірні дії державного виконавця Шевченківського ВДВС Львівського МУЮ Комлик Н.В. та скасування постанов.

Визнано дії головного державного виконавця Шевченківського ВДВС Львівського МУЮ Комлик Н.В. у виконавчому провадженні №46478852 неправомірними. Постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження винесену головним державним виконавцем Шевченківського ВДВС Львівського МУЮ Комлик Н.В. 12.02.2015 про накладення арешту на все майно боржника - скасовано. Постанову про розшук майна боржника винесену зазначеним державним виконавцем 16.04.2015 у виконавчому провадженні № 46478852 - скасовано.

Не погодившись з такою ухвалою суду Акціонерне товариство «СБЕРБАНК» (далі - банк, стягувач) 15.08.2018 року звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_2.

Посилалось на те, що судом порушені права та інтереси стягувача у виконавчому провадженні, не повно з'ясовано обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення.

Вказував на те, що суд не залучив банк до участі у справі, розглянув справу за участю лише боржника та державного виконавця, чим порушив права стягувача. Постанови державного виконавця про арешт майна боржника є законними, обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», винесені відповідно до наданих державному виконавцю повноважень.

Зазначив, що у порушення вимог ЦПК України, суд не сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин справи, обмежившись обставинами, зазначеними в скарзі . Висновок суду про необхідність скасування Постанов про зняття арешту з усього майна лише на тій підставі, що деякі об'єкти майна, що належать боржнику, перебувають в іпотеці різних фінансових установ, зокрема, в ВАТ КБ «Надра» є помилковим. Звернув увагу, що ВАТ КБ «Надра», як заставодержатель, в заставі якого перебував автомобіль, з позовом до суду за захистом своїх прав не звертався. Посилався на те, що в скарзі заявник просив скасувати арешт на конкретне майно, а суд без жодних підстав , вийшовши за межі вимог заявника, скасував постанови про накладення арешту на все майно.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

В судовому засіданні представник АТ &qun:;СБЕРБАНК&quan; доводи скарги підтримала.

Скаржник та державний виконавець до апеляційного суду не з'явились. Про розгляд справи в апеляційному суді повідомлені належним чином, що підтверджується зворотними поштовими повідомленнями, які повернулись на адресу апеляційного суду.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що іпотекодержатель/заставодержатель має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою/заставою вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, а тому правові підстави для накладення Державним виконавцем арешту на все рухоме та нерухоме майно, яке передано в іпотеку та заставу, були відсутні, оскільки вказані дії унеможливлюють реалізацію іпотекодержателем/заставодержателем зазначеного першочергового права на задоволення вимог до боржника за рахунок предмета іпотеки/застави, а оскаржувані постанови Державного виконавця порушують права Заявника вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, що суперечить вимогам статей 8, 19, 41, 56 Конституції України, статей 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України та Закону України «Про заставу».

Крім того, висновки суду першої інстанції ґрунтувались на тому, що державним виконавцем порушено порядок повідомлення боржника ОСОБА_2 про відкриття виконавчого провадження, тим самим останній був позбавлений можливості виконати рішення суду у добровільному порядку в семиденний термін з дня прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а також постанова про розшук майна боржника, прийняті з порушенням норм діючого законодавства.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком місцевого суду, так як він не в повній мірі відповідає встановленим обставинам та вимогам закону. Під час розгляду скарги суд порушив норми процесуального права, не залучивши до її розгляду особу в інтересах якої накладався арешт, який був скасований судом.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Положення ст. 447 ЦПК України в новій редакції кореспондуються з положеннями ст. 383 ЦПК України (в редакції на час звернення до суду зі скаргою).

Статтею 386 ЦПК України (в редакції на час звернення до суду зі скаргою) передбачено, що скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю заявника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

З матеріалів справи вбачається, що заявником оскаржуються постанови державного виконавця, які прийняті за виконавчим провадженням, де стягувачем є Акціонерне товариство «СБЕРБАНК», і скасування зазначених постанов впливає на права банку.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07.02.2014 року, згідно зі статтею 26 ЦПК сторона виконавчого провадження, яка звернулася до суду зі скаргою, бере участь в її розгляді як заявник, а інші учасники цього провадження, прав і обов'язків яких безпосередньо стосується розгляд і вирішення цієї скарги, - як заінтересовані особи.

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК з особливостями, встановленими статтею 386 ЦПК, за участю державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дії або бездіяльність якої оскаржуються. До участі у справі як заінтересованої особи залучається інша сторона виконавчого провадження, оскільки судовим рішенням може бути вирішено питання про її права чи інтереси.

Таким чином, колегія суду приходить до висновку, що під час розгляду даної скарги суд першої інстанції мав залучити до участі у справі заінтересовану особу Акціонерне товариство «СБЕРБАНК», оскільки арешт на майно боржника накладався в інтересах банку, а тому прийняте в справі рішення суттєво впливає на право банку отримати стягнення на підставі судового рішення.

Крім того, судом першої інстанції зазначено, що з копії інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта № 52161698, виданої 27 січня 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ткачук ГанноюІванівною, вбачається, що станом на день винесення оскаржуваних постанов, ОСОБА_2 на праві власності належало ряд об'єктів нерухомого майна, які перебувають в іпотеці в різних кредитних та банківських установах, в тому числі, в ЗАТ «Банк НРБ» - ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» в іпотеці перебувають нежитлові приміщення АДРЕСА_1.

Висновки суду першої інстанції з цього приводу не відповідають дійсним обставинам справи, адже як вбачається із зазначеної інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта № 52161698, виданої 27 січня 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ткачук ГанноюІванівною, в заставі інших фінансових установ перебуває лише автомобіль легковий марки Mercedes-Benz GL-320 CDI, державний номерний знак НОМЕР_1, обтяжувачем є ВАТ КБ «Надра» Філія Львівське регіональне управління. Будь-яких інших фінансових установ у яких перебувало б в іпотеці майно боржника зазначена довідка не містить.

Таким чином, тільки ВАТ КБ «Надра» Філія Львівське регіональне управління, іпотекодержатель/заставодержатель має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою/заставою вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, а саме автомобіль легковий марки Mercedes-Benz GL-320 CDI, державний номерний знак НОМЕР_1. Законом передбачена можливість захисту порушеного права заставодержателя, шляхом подачі заяви про звільнення майна з-під арешту. Як вбачається з матеріалів справи, вказана банківська установа не зверталась з будь-якими заявами до державного виконавця чи зі скаргами за захистом своїх прав, як заставодержателя до суду.

Відповідно до статті 572 Цивільного кодексу України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом статей 589 Цивільного кодексу України, статті 19 Закону України «Про заставу», за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною 2 статті 590 Цивільного кодексу України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічні норми містить Закон України «Про іпотеку».

Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що іпотекодержатель/заставодержатель має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою/заставою вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави. Звертаючись зі скаргою, боржник ОСОБА_2 не надав суду жодного доказу, що накладений арешт в межах виконавчого провадження про стягнення заборгованості на користь АТ &q?юч;СБЕРБАНК&q?ен; порушував його права. Накладений арешт на заставне майно ніяким чином не порушує пріоритетне право заставодержателя у задоволенні забезпечених заставою вимог, оскільки це питання регулюється в процесі звернення стягнення на заставне майно. Суду не були надані докази, що заставодержатель проводив звернення стягнення, а існуючий арешт перешкоджав такому стягненню . Щодо перебування іншого нерухомого майна в іпотеці, то суду не були надані достовірні докази на підтвердження цієї обставини. Державний виконавець, в скасованій судом постанові, правомірно зазначив про накладення арешту на все майно боржника з метою виявлення такого майна та забезпечення можливості виконання. При цьому звернення стягнення на майно, що перебуває в заставі чи в іпотеці у інших кредиторів є неможливим до зняття з нього відповідних заборон за договорами іпотеки та застави. Оскільки в даній справі, оскаржувалась лише постанова про арешт майна, в якій не було конкретизовано це майно, на думку колегії не має правового значення перебування частини майна, яке в подальшому було виявлено в заставі та іпотеці інших банків. Слід зазначити, що в разі погашення боргу, забезпеченого заставою та іпотекою, стягувач в даній справі також набуде право на захист свого порушеного права за рахунок цього майна боржника.

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції, що діяла на час розгляду скарги) державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Таким чином, державний виконавець зобов'язаний здійснити всі необхідні дії для виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 2, 5 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції, що діяла на час розгляду скарги), у постанові про відкриття виконавчого провадження державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції, що діяла на час розгляду скарги) уразі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення. У разі якщо при відкритті виконавчого провадження державним виконавцем накладено арешт на майно та кошти боржника, боржник за погодженням з державним виконавцем має право у строк до початку примусового виконання рішення реалізувати належне йому майно чи передати кошти в рахунок повного або часткового погашення боргу за виконавчим документом. У разі продажу майна боржника покупець цього майна повинен внести кошти за придбане майно на рахунок органу державної виконавчої служби у строк до початку примусового виконання рішення. Після внесення покупцем коштів арешт з проданого майна боржника знімається за постановою державного виконавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції, що діяла на час розгляду скарги) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Аналіз вищевказаних норм права дає можливість дійти до висновку про те, що державний виконавець повинен надсилати боржнику постанову про відкриття виконавчого провадження з наданням строку для самостійного виконання рішення суду, однак не позбавлений можливості одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження накладати арешт на майно боржника, з метою унеможливлення відчуження майна боржника для забезпечення реального виконання рішення.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що арешт майна заявника та заборона його відчуження ніяким чином не порушує права ОСОБА_2 як власника, оскільки об'єкти права власності перебувають у його вільному володінні та користуванні. Арешт обмежує лише право розпорядження такими об'єктами власності.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про задоволення скарги ОСОБА_2, який не довів, що постанова про арешт його майна та оголошення його в розшук були прийняті не у відповідності до закону, не в межах повноважень державного виконавця та з порушенням його прав.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що судове рішення у Розділі VII ЦПК України ухвалюється в формі ухвали і є завершальною стадією розгляду справи по суті, відповідно суд апеляційної інстанції згідно ст. 374, 376 ЦПК України наділений повноваженнями скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове.

Апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції не повно з'ясував обставини які мали правове значення для її вирішення, при вирішенні скарги порушив норми процесуального права, зробив висновки, які не відповідають встановленим обставинам справи , дійшов до безпідставного висновку про порушення державним виконавцем вимог закону, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала суду скасуванню з постановленням нової, про відмову в задоволенні скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 376, 382-384, 389, 390, 451 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Разумова Максима Анатолійовича в інтересах Акціонерного товариства «СБЕРБАНК» задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 22 грудня 2016 року про задоволення скарги скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою скаргу ОСОБА_2 на неправомірні дії Державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Комлик НаталіїВолодимирівни , щодо накладення арешту на майно боржника та оголошення його розшуку, - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 19 вересня 2018 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді: Рубан С.М.

Іванченко М.М.