Справа №489/4050/17 20.09.2018
Провадження №22-ц/784/1482/18
Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2018 року м. Миколаїв

справа № 489/4050/17-ц

Апеляційний суд Миколаївської області в складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

про визнання положень договору недійсними та стягнення коштів

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 13 липня 2018 року суддею Тихоновою Н.С. в приміщенні цього ж суду (повне судове рішення складено 13 липня 2018 року),

У С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання окремих положень договорів недійсними та стягнення коштів.

Позивач зазначав, що 22 вересня 2008 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» (назва змінена на АТ КБ «Приватбанк») укладено кредитну угоду № 26МГ/2008 (далі - Угода), якою визначені загальні умови та порядок надання кредиту окремим частками - траншами в межах програми мікрокредитування. 24 вересня 2008 року укладено договір про видачу траншу № 1-24МГ/2008 (далі - Договір), за яким він отримав 54 000 доларів США. Умовами Угоди та Договору передбачені нарахування комісійних винагород, а саме винагороди за відкриття рахунку, винагороди за оформлення договору та щомісячної винагороди за ведення кредитної справи (пункт 2.2.5, 4.5, 4.6 Угоди, пункти 4.5. 4.6 Договору). Проте ці умови суперечать пункту 3.6 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила), та статтям 11, 18 Закону «Про захист прав споживачів» (далі - Закон). За період з 24 вересня 2008 року по 28 березня 2013 року він сплатив банку за цими умовами 5400 доларів США.

Посилаючись на те, що незаконність вищеназваних умов кредитування стала йому відома з рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2017 року в іншій цивільній справі за позовом банку та з правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 16 листопада 2016 року (справа № 6-1746цс16), ОСОБА_1 просив визнати пункти 2.2.5,4.5,4.6 Угоди та пункти 4.5, 4.6 Договору недійсними та стягнути з відповідача 5400 доларів США незаконно сплачених комісійних винагород.

У відзиві представник АТ КБ «ПриватБанк» позов не визнав, посилався на відповідність всіх його умов вимогам діючого на той час законодавства та узгодженості сторонами умов кредитування на час укладення Угоди та Договору. Крім того, представник позивача заперечував можливість застосування Закону до спірних правовідносин та просив застосувати позовну давність до вимог позивача щодо недійсності умов правочинів, укладених у 2008 році.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 заперечував обґрунтованість посилань відповідача на окремі положення діючого законодавства та наголошував на дотриманні ним позовної давності, яка почала перебіг з того часу, коли він міг довідатись про порушення свого права, тобто з дати ухвалення судового рішення, в якому дана оцінка спірним умовам правочинів.

Рішенням (заочним) Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просив рішення скасувати та задовольнити позов. Апелянт посилався на порушення судом принципу рівності прав сторін у доведенні своїх вимог та заперечень, не забезпечення захисту більш слабкого суб'єкта економічних відносин та невірну оцінку тих обставин, які впливають на визначення початку перебігу позовної давності.

В судове засідання апеляційного суду представник відповідача не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Справу розглянуто у його відсутності.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 22 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено Угоду, якою визначені загальні умови та порядок надання кредиту окремим частками - траншами в межах програми мікрокредитування (а.с. 32-35).

Пунктами 2.2.5, 4.5, 4.6 Угоди передбачена сплата банку винагород, визначених пунктами 4.5 та 4.6 Договору.

24 вересня 2008 року укладено Договір, за яким позичальник отримав 54 000 доларів США (а.с. 36).

Пунктом 4.5 Договору визначена сплата винагороди за відкриття позикового рахунку в розмірі 2 % від суми траншу в день укладення договору про видачу траншу, а пунктом 4.6 Договору - одноразова винагорода за оформлення кредитного договору в розмірі 0, 5 % від суми траншу, щомісячна винагорода за ведення кредитної справи в розмірі 0, 125 % від суми траншу, а також винагорода при достроковому погашенні кредиту.

Нарахування цих винагород здійснювалось банком по березень 2013 року та було виключено з графіку погашення кредиту на підставі додаткової угоди до кредитного договору, укладеного сторонами 12 березня 2013 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 29 травня 2017 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2017 року, на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто з ОСОБА_1 195 246,45 грн. кредитної заборгованості та в солідарному порядку із ним з поручителів з кожного самостійно по 174 503,54 грн.(а.с. 122-124).

При вирішенні спору суд першої інстанції виходив з того, що сплата винагород, передбачених пунктами 2.2.5, 4.5, 4.6 Угоди та остаточно визначених пунктами 4.5, 4.6 Договору, суперечить пункту 3.6 Правил, за яким банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку, зокрема, за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо). В кредитних угодах не зазначено, які саме послуги за вказані винагороди (комісію) надаються позивачу.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що ці винагороди є сплатою за послуги, що супроводжують кредит, а такі умови договору не відповідають вимогам справедливості, суперечать статтям 11 та 18 Закону (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), а тому є недійсними.

Обґрунтовуючи такий висновок, суд першої інстанції послався на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Судове рішення в цій частині відповідачем не оскаржується, а тому оцінку його законності апеляційний суд не дає.

Спірним є питання про застосування судом першої інстанції правил позовної давності до спірних правовідносин.

Так, відповідно до статті 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року (справа № 6-17цс17).

При застосуванні правил позовної давності до спірних правовідносин, суд першої інстанції виходив з того, що кредитні угоди між сторонами укладені у період 22-24 вересня 2008 року, всі умови узгоджені ними та передбачені графіком щомісячних платежів, позивач протягом тривалого часу (хоча і неналежно) виконував ці умови, за такого суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не довів той факт, що він не міг дізнатись про незаконність нарахування винагород при укладенні Угоди та Договору у 2008 році.

Перебіг загальної позовної давності, який почався з 24 вересня 2008 року, закінчився зі спливом трирічного строку, а тому, звернувшись до суду у серпні 2017 року, ОСОБА_1 пропустив цей строк, що відповідно до частини 4 статті 257 ЦК є підставою для відмови в позові.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з презумпцією можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а також відповідає конкретним обставинам справи та вимогам статей 256-267 ЦК.

При цьому колегія суддів не може погодитись з твердженням апелянта про те, що суд порушив принцип рівності прав сторін, поклавши обов'язок доводити факт дотримання позовної давності тільки на позивача. При застосуванні позовної давності, як зазначено вище, суд вважав недоведеним позивачем той факт, що він не міг дізнатись про незаконність винагород раніше 27 березня 2017 року, коли суд зазначив це в рішенні по іншій справі.

Але на обґрунтування своїх вимог позивач, насамперед, посилався на порушення Правил, які знаходились у вільному доступі та діяли з 2007 року.

Зі змісту апеляційної скарги не вбачається, які об'єктивні обставини, крім власної недбалості про стан своїх майнових прав, перешкоджали позивачу довідатись про порушення Правил та його майнових прав.

Водночас відповідач наполягав на тому, що укладаючи угоди позивач ознайомився з усіма умовами кредитування, як освічена людина не міг їх не усвідомлювати, власноручно підписав Угоду та Договір, з березня 2013 року знав про виключення цих нарахувань з графіку платежів, а тому не мав жодних об'єктивних перешкод для їх оцінки на предмет законності.

Можливість дізнатись про порушення свого права не може бути пов'язана з оцінкою цих фактів іншим суб'єктом.

Не встановлено колегією суддів і порушень принципу необхідності захисту державою більш слабкого суб'єкту економічних відносин. Право будь-якого суб'єкту таких відносин на захист його прав не може бути не обмеженим, оскільки протилежне призвело би до порушення прав інших осіб, а тому застосування позовної давності не суперечить вищезазначеному принципу.

Посилання позивача на те, що саме держава, виконуючи конституційний обов'язок, мала запобігти діям відповідача по нарахуванню незаконних платежів та повідомити позичальників про порушення їх прав, пов'язане з невірним розумінням суті й змісту договірних відносин та функцій держави у сфері кредитних правовідносин.

Збільшення умовами Угоди (пункт 6.7) та додаткового договору №1 від 12 березня 2013 року позовної давності стосується лише певних вимог (стягнення кредиту, процентів, винагороди, неустойки), а тому на інші вимоги сторін, в тому числі щодо недійсності окремих положень кредитних угод, не розповсюджується.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального (щодо позовної давності) та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 374, 375 382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення (заочне) Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 липня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

-------------------------------------

Повну постанову складено 21 вересня 2018 року