Справа № 500/4426/18
Провадження № 2/500/2663/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 вересня 2018 року
Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області
в складі: головуючого - судді Адамова А.С.,
за участю секретаря - Нікітіної Ю.П.,
за участю: позивача - ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізмаїлі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням,
09.07.2018 року позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом, в якому просять визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1. Свої вимоги мотивують тим, що вони є власниками житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Ізмаїльської міської Ради від 05.06.2007р. за №561. Вони зареєстровані за вказаною адресою. Також, за цією адресою зареєстрована ОСОБА_4 У 2011р. вона приїхала з Російської Федерації, отримала вид на проживання, та вони її зареєстрували у своєму будинку. У 2011р. відповідач переїхала від них до іншого помешкання. Таким чином, ОСОБА_4 не проживає в їхньому будинку вже сім років, житлом не користується, її речей чи майна в будинку немає. Контактного зв'язку з нею у них немає та місце її проживання їм невідоме. У зв'язку з тим, що відповідач зареєстрований в їхньому будинку, вони не можуть користуватися у повній мірі своїм майном, не можуть оформити субсидії.
Позивач ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги повністю, просили їх задовольнити у повному обсязі, не заперечували проти заочного розгляду справи.
Позивач ОСОБА_3, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву про підтримання позову та розгляд справи без його участі, не заперечує щодо заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причину неявки суд не повідомила, тому суд відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у зв'язку з відсутністю заперечень проти такого вирішення справи позивачів.
У судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, які є сусідами позивачів, та які пояснили, що дійсно ОСОБА_4 більше 5-6 років не мешкає за адресою: АДРЕСА_1. До позивачів не приїжджала цей період та її речей в будинку нема.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення позивача та його представника, свідків, суд дійшов наступного.
Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Ізмаїльської міської Ради від 05.06.2007р. за №561, ОСОБА_1, ОСОБА_3 є власниками житлового будинку, що розташований адресою: АДРЕСА_1.
Згідно будинкової книги, а також паспортів позивачів, позивачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, з 12.12.2003р., а відповідач ОСОБА_4 зареєстрована за вказаною адресою з 24.02.2011р.
Вказане також вбачається із довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області від 13.07.2018р.
Як зазначають позивачі, у 2011р. відповідач переїхала від них до іншого помешкання, не проживає в їхньому будинку вже сім років, житлом не користується, її речей чи майна в будинку немає. Контактного зв'язку з нею у них немає та місце її проживання їм невідоме. У зв'язку з тим, що відповідач зареєстрований в їхньому будинку, вони не можуть користуватися у повній мірі своїм майном, не можуть оформити субсидії, чим порушуються права позивачів.
Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Відповідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Згідно положень ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст.ст.317, ч.1 ст.319, ч.1 ст.321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборонені законом угоди.
Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відповідно до положень норм стст.16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.
Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).
Частина 4 ст.156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.
В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 березня 2012 року, суд касаційної інстанції аналізуючи положення статті 156 ЖК України та статті 405 ЦК України, дійшов до висновку, що збереження права користування жилим приміщенням передбачене лише для членів сім'ї власника цього приміщення.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Вищезазначений висновок співпадає з позицією Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в рішенні від 21.12.2011 року (головуючий Дьоміна О.О.), а також позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16.11.2016 року у справі №6-709цс16.
В статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено: місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Таким чином, реєстрацією встановлюється офіційне місце проживання особи.
Відповідно до ст. 7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній, установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.
Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.
Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.
Таким чином, будь-які правові підстави для перебування на реєстраційному обліку за адресою належного позивачам майна у відповідача відсутні, оскільки він не є членом родини, своїм перебуванням на теперішній час на реєстраційному обліку в будинку №3 по вул.. Тимирязєва в м. Ізмаїлі, який утримують позивачі, відповідач створює перешкоди в реалізації ними в повному обсязі прав та охоронюваних законом інтересів власників зазначеного майна, тобто порушує ч.ч. 1,2 ст. 317, ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України.
Викладене не суперечить нормам ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України, ст.311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення цих прав особи.
Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року з наступними змінами, у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки, у разі їх поважності, суд може продовжити пропущений строк.
Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4, не будучи власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, залишається зареєстрованою в ньому, при цьому не проживає у будинку, що належить на праві власності позивачам ОСОБА_1, ОСОБА_3, що свідчить про вчинення нею перешкод у користуванні власністю власникам - позивачам, та між сторонами відсутня домовленість щодо збереження права на житло, тому суд вважає, що позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні житлом підлягають задоволенню.
У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим позов задовольнити, та визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, оскільки позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими.
Рішення суду є підставою для зняття ОСОБА_4 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265, 280 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1), ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) до ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, посвідка на проживання серії НОМЕР_3, видана ВГІРФО ГУМВС України Одеської області 23.02.2011 року) про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, посвідка на проживання серії НОМЕР_3, видана ВГІРФО ГУМВС України Одеської області 23.02.2011 року, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1, такою, що втратила право на користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 19.09.2018р.

Суддя: А.С.Адамов