Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 621/2182/16-ц

провадження № 61-31943св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Центренерго»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Харківської області від 05 липня 2017 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Колтунової А. І., Кругової С. С.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі відокремленого структурного підрозділу Зміївської теплової електричної станції (далі - ПАТ «Центренерго», третя особа - директор Зміївської ТЕС ПАТ «Центренерго» ОСОБА_2, про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що з 23 вересня 1991 року працювала на Зміївській ТЕС. 30 вересня 2016 року була звільнена з посади оператора очисних споруд 3 розряду цеху теплопостачання та підземних комунікацій в зв'язку зі скороченням чисельності, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України. Позивач вказала, що вона пропрацювала на підприємстві 26 років, дисциплінарних стягнень не мала. З 23 вересня 1991 року по 18 серпня 2015 року працювала на посаді машиніста насосних установок. У липні 2015 року начальник цеху КТЦ-1 Курило П. І., повідомив про скорочення штату та запропонував перейти на іншу роботу на посаду оператора очисних споруд, на що позивач погодилась і з 13 серпня 2015 року розпочала роботу; у цеху теплопостачання та підземних комунікацій працювало ще 12 операторів. У червні 2016 року начальник цеху теплопостачання та підземних комунікацій Кущ Ю. О., повідомив позивача, що вона підлягає скороченню. В подальшому про скорочення її було повідомлено письмово. З невідомих причин та підстав, без визначення кількості працівників, які підлягають скороченню, виконання положень статті 42 КЗпП України, відповідач прийняв рішення про скорочення саме позивача, що на її думку є незаконним.

Позивач просила визнати її звільнення з посади оператора очисних споруд 3 розряду цеху теплопостачання та підземних комунікацій Зміївської ТЕС ПАТ «Центренерго», відповідно наказу від 30 вересня 2016 року № 573-к - незаконним, поновити її на роботі на посаді оператора очисних споруд 3 розряду цеху теплопостачання та підземних комунікацій Зміївської ТЕС ПАТ «Центренерго», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 31 вересня 2016 року по день ухвалення рішення суду.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 07 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано звільнення ОСОБА_1 з посади оператора очисних споруд 3 розряду цеху теплопостачання та підземних комунікацій Зміївської ТЕС ПАТ «Центренерго», згідно наказу від 30 вересня 2016 року №573 - к - незаконним. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді оператора очисних споруд 3 розряду цеху теплопостачання та підземних комунікацій Зміївської ТЕС ПАТ «Центренерго».

Стягнуто з ПАТ «Центренерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 вересня 2016 року по 07 квітня 2017 року у розмірі 46 281,51 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що роботодавцем були порушені вимоги статті 42 КЗпП України щодо переважного права ОСОБА_1 на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 05 липня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Центренерго» задоволено.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 07 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що за критеріями відповідача, ОСОБА_1 має більш низьку кваліфікацію, ніж інші оператори очисних споруд третього розряду, переважного права на залишення на роботі при скороченні чисельності, згідно частини другої статті 42 КЗпП України у ОСОБА_1 не встановлено.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду Харківської області від 05 липня 2017 року.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд не звернув увагу на те, що роботодавець не перевірив наявність її переваг залишення на роботі з врахуванням кваліфікації та продуктивності праці. Відповідач безпідставно вирішив, що у позивача, яка пропрацювала 25 років та має безперервний стаж роботи на підприємстві, відсутне переважне право на залишенні на роботі.

У вересні 2017 року ПАТ «Центренерго» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду Харківської області від 05 липня 2017 року залишити без змін.

Заперечення мотивовано тим, що ОСОБА_1 в судовому засіданні при розгляді справи зазначила, що вона свідомо відмовлялася від неодноразово запропонованих їй вакантних посад (а. с. 165 - 166), оскільки вона хотіла повернутися на попереднє місце своєї роботи де пропрацювала понад 20 років.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядається спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За змістом частини другої статті 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини першої, частини третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17.

Колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що ПАТ «Центренерго» не було порушено вимог закону при звільненні ОСОБА_1 за скороченням штату.

Судом встановлено, що ПАТ «Центренерго» ОСОБА_1 повідомлено про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці.

ОСОБА_1 неодноразово пропонувалися всі вакантні посади, в тому числі та не виключно: станом на день попередження про наступне вивільнення - 21 липня 2016 року та станом на день звільнення 30 вересня 2016 року, проте остання згоди на зайняття запропонованих посад не надала.

Матеріалами справи підтверджено, що питання щодо переважного права на залишення на роботі вирішувалось відповідачем.

Згідно з наказом по підприємству № 311 від 17 червня 2016 року була створена комісія з визначення переважного права на залишенні на роботі.

При вирішенні питання хто з працівників має більш високу квадліфікацію і продуктивність праці враховувались: значний досвід роботи оператором очисних споруд 3 р.; наявність рівня освіти ; навчання без відриву від виробництва; професійні уміння; знання та навички операторів, установлені їх посадовими обов'язками, виконання складності роботи; заохочення за трудові досягнення; отримання премій; обсяги робіт, що виконують працівники.

Як вбачається з протоколу засідання комісії з визначення переважного права на залишення на роботі № 1 від 19 липня 2016 року, ОСОБА_1 має повну загальну середню освіту, стаж роботи 24 роки, одружена, дітей не має.

Висновком комісії визначено, що ОСОБА_1 разом з ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 мають значно менший стаж роботи оператором очисних споруд 3 р., водночас ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 мають більш високу освіту, ніж ОСОБА_1

Отже, переважного права на залишення ОСОБА_1 на роботі при скороченні чисельності, згідно частини другої статті 42 КЗпП України у ОСОБА_1 не встановлено.

При вирішенні питання про звільнення ОСОБА_1 було отримано згоду профспілкової організації на розірвання трудового договору на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, а тому не підлягає задоволенню.

Верховний Суд аргументи, викладені в касаційній скарзі, не приймає до уваги, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що у відповідності до статті 400 ЦПК не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на правильність судового рішення не впливають.

Оскільки апеляційним судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 05 липня 2017 року залишити без змін.

Постава суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: В. І. Журавель

В.М. Коротун

В. І. Крат

В.П. Курило