РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2018 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Харечка С.П.,

при секретарі Левчук Д.О.,

з участю представника позивача-відповідача ОСОБА_1.

відповідача-позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно та зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - відповідач ОСОБА_4 звернувся до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_6.

В обґрунтування позову зазначає, що рішенням виконавчого комітету Ровенської міської Ради народних депутатів від 13 лютого 1991 року № 79 йому було відведено земельну ділянку по АДРЕСА_6 площею 600 м2 для будівництва житлового індивідуального будинку і дозволено його газифікацію і водопостачання. На відведеній земельній ділянці, він особисто розпочав та завершив будівництво житлового будинку, ще до укладення шлюбу з ОСОБА_2. Завершення будівництва житлового будинку відбулось до 30 квітня 1996 року, тобто до складення акту державного прийняття в експлуатацію індивідуального будинковолодіння. Відповідно до акту державного прийняття в експлуатацію індивідуального будинковолодіння, державна приймальна комісія постановила: "представлене до здачі будинковолодіння гр. ОСОБА_4, яке знаходиться за адресою в АДРЕСА_6 вважати прийнятим". Також вказав, що комісією було встановлено, що будівництво було розпочато в 1991 році та закінчено в 1996 році. Згідно з технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду, складений Рівненським міським бюро технічної інвентаризації 11 квітня 1996 року за адресою: АДРЕСА_6, розташовані: А-2 - житловий будинок жилою площею 87,6 кв. м. та загальною площею 278,7 кв. м.; а - ганок; Б - теплиця; В - літня кухня; Г - сарай; № 1 - огорожа. 22 листопада 1996 року (через 7 місяців здачі будинковолодіння в експлуатацію) між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований 22 листопада 1996 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 1456. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14 березня 2016 року шлюб між мною та відповідачем розірвано. Жодних змін, за період перебування у шлюбі з відповідачем, житловий будинок не зазнавав, про що свідчить витяг з реєстру права власності на нерухоме майно від 14.02.2008 року (копія додається). Згідно з даним витягом, житловий будинок складає незмінну житлову площу 87,6 кв. м. та загальну площу - 278,7 кв. м., що відповідає відомостям вказаним у вищезазначених акті державного прийняття в експлуатацію та технічному паспорті. Просить суд визнати за ним право власності на домоволодіння, що складається із А-2 - житловий будинок жилою площею 87,6 кв. м. та загальною площею 278,7 кв. м ; Б - теплиця; В - літня кухня; Г - сарай; № 1 - огорожа та знаходиться за адресою АДРЕСА_6. Просить стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати.

Відповідач-позивач ОСОБА_6 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, в якому просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6, між нею та ОСОБА_4 в рівних частинах по 1/2 частини кожному.

В обґрунтування позову вказала, що з ОСОБА_4 проживали однією сім'ю з 1990 року. Протягом 1990-1991 років в м. Івано-Франківськ. З 1991 по 1995 рік в м. Рівне за адресою АДРЕСА_1. З 1996 по 1997 року в АДРЕСА_7. А з 1998 року в спірному будинку за адресою: АДРЕСА_6. Вказує,що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Івано-Франківськ у них народилася дочка ОСОБА_7. 22 листопада 1996 року сторони уклали шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану в м. Рівне, актовий запис №1456. З 1991 року спільно розпочали будівництво спірного будинку за адресою: АДРЕСА_6. В будівництво вкладали спільні кошти, працювали особисто, а також допомагали родичі. Крім того, в 1996 році вона продала квартиру, в якій сторони спільно проживали, за адресою: АДРЕСА_1, а кошти отримані від продажу були направлені на будівництво спірного будинку. Акт державного прийняття в експлуатацію спірного будинку був затверджений розпорядженням Виконавчого комітету Рівненської міської ради №530-р від 24 березня 1998 року. Тобто, саме з 24 березня 1998 року вважається будівництво завершеним, а будинок введений в експлуатацію. До цього часу сторони разом вели будівництво спірного будинку. Право власності на спірний будинок зареєстровано 31 березня 2006 року на підставі свідоцтва про право власності від 31 березня 2006 року. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14 березня 2016 року у справі №569/16506/15-ц шлюб між нею та Відповідачем розірвано.

Представник позивача-відповідача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, додатково суду пояснив, що право власності у позивача на будинок виникло з моменту його створення, а саме з моменту складення акту державного прийняття в експлуатацію індивідуального будинковолодіння ще в 1996 році. Сторони на час складання акту про прийняття в експлуатацію будинку в шлюбі не перебували. Також вказує, що позивач брав кредит на будівництво домоволодіння та укладав договір про будівництво будинку з ремонтно-будівельними організаціями, про це свідчать квитанції та акти виконаних робіт. Отже, зазначені об'єкти вже існували до укладення шлюбу. З договору купівлі продажу відповідачем-позивачем квартири у 1997 році, убачається, що вона була забезпечена житлом. Те, що відповідач -позивач витратила кошти отримані від продажу квартири на будівництво будинку не підтверджується жодними доказами.

В задоволенні зустрічного позову про поділ спільного майна подружжя, а саме домоволодіння за адресою АДРЕСА_6, в рівних частках між сторонами просив відмовити. Вказав, що поділу підлягає майно набуте подружжям за час шлюбу. В даному випадку позивач збудував будинок за власні кошти до укладання шлюбу, а тому цей будинок не може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Свідоцтво про право власності на будинок, який зареєстровано 31 березня 2006 року не може свідчити про факт спільного набуття майна подружжям, з тих підстав що будинок позивач збудував одноособово, і право власності набувається ним незалежно коли він його зареєстрував.

В судовому засіданні відповідач-позивач ОСОБА_6, та її представник підтримали зустрічну позовну заяву, просили її задоволити. В задоволені первісного позову просили відмовити. Додатково відповідач-позивач пояснила, що в 1991 році у сторін народилася дочка ОСОБА_7. На прохання позивача вона з дочкою переїхали з м. Івано-Франківська до м. Рівне. З 1991 по 1995 рік сторони як сімя проживали у квартирі АДРЕСА_1, яка належала відповідачу-позивачу на праві власності. Шлюб зареєстрували в 1996 році. Будинок почали будувати спільно з 1991 року. ОСОБА_6 вказала, що на будівництві приймали участь її родичі, які допомагали коштами, забезпечували транспортом, столярними виробами та давали в позику кошти на будівництво. ОСОБА_6 продала в 1997 році квартиру, кошти за яку були витрачені на погашення боргів за будинок та будівництво. Стверджувала, що дійсно позивач брав на будівництво кредит, однак вони повернули цей кредит за один платіж склавши спільно заробітну плату за один місяць. Про те, що будинок є спільною власністю подружжя свідчить час введення його в експлуатацію та реєстрація права власності.

Зясувавши обставини на яких ґрунтуються вимоги сторін за первісним та зустрічним позовом, дослідивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, допитавши свідків, суд прийшов до висновку відмовити задоволені первісного позову та задоволити зустрічний позов з наступних підстав.

Судом встановлено, відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 07.02.1991 року у сторін народилася донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження м. Івано-Франківськ.

22 листопада 1996 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану в м. Рівне, актовий запис №1456.

13 лютого 1991 року виконавчим комітетом Ровенської міської ради народних депутатів прийнято рішення №79 П.1 відвести земельні ділянки: ОСОБА_5 по АДРЕСА_6 площею 600 м2 для будівництва житлового індивідуального будинку і дозволити його газифікацію і водопостачання.

Розпорядженням міського голови №530-Р від 24.03.1998 року затверджено акт державного прийняття в експлуатацію індивідуального будівництва будинковолодіння по АДРЕСА_6 в м. Рівне - забудовник ОСОБА_5.

В акті державного прийняття в експлуатацію індивідуального будівництва будинковолодіння по АДРЕСА_6 в м. Рівне від 30.04.1996 року - стоїть відмітка затверджено 24.03.1998 року.

Також у матеріалах справи наявний технічний паспорт на будинок по АДРЕСА_6 від 11.04.1996 року, із внесеними до нього змінами станом на 31.01.2008 року, про що в технічному паспорті стоїть відмітка.

Право власності на спірний будинок АДРЕСА_6 (опис об'єкта А-2 - житловий будинок жилою площею 87,6 кв. м. та загальною площею 278,7 кв. м.; Б - теплиця; В - літня кухня; Г - сарай; І - замощення; № 1 - огорожа) зареєстровано 31 березня 2006 року на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.03.2006 року №571-р.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14 березня 2016 року у справі №569/16506/15-ц шлюб між сторонами розірвано.

В судовому засіданні допитані свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 дали показали, що позивач та відповідач та їх спільна донька проживали з 1991 по 1995 рік року в будинку АДРЕСА_1, як сімя, їм було відомо, що вони спільно будують будинок.

Свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 суду показали, що у процесі будівництва будинку приймали участь родичі ОСОБА_2, позивач також постійно виконувала ту чи іншу роботу на будівництві. В 1998 році відповідач-позивач вселилася в будинок з донькою де і проживає по даний час.

Суд встановив, що відповідно до свідоцтва про право власності від 24 листопада 1993 року позивачу ОСОБА_2 (прізвище відповідача-позивача до шлюбу) належала квартира АДРЕСА_1, підтверджується копією свідоцтва про право власності від 29.11.1993 року №61-225-3459. 24 квітня 1997 року відповідно до договору ААЕ №619375 відповідач-позивач продала вказану квартиру, договір зареєстровано в РМБТІ 15.07.1997 року за №33-193-5004.

Вказане свідчить, що ОСОБА_2 перебуваючи в шлюбі продала квартиру, станом на час розгляду справи є інвалідом 2-ї групи довічно, іншого житла не має.

До матеріалів справи долучено копію позовної заяви поданої 26.12.2012 року до Рівненського міського суду за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_5 до Відділу державної виконавчої служби Рівненського Міського управління юстиції, третя особа:ПАТ «Промінвестбанк» в особі філії « Відділення Промінвестбанку в м. Рівне про визнання недійсним висновку про вартість майна, оскарження дій державного виконавця та виключення з акту опису майна, де в обґрунтування позову позивачі вказують, що 15.05.2009 року державним виконавцем описано і накладено арешт на будинок в АДРЕСА_6, який є спільною власністю ОСОБА_5 і його дружини ОСОБА_2, яка боргу перед банком немає. Арештований будинок є єдиним житлом для всієї родини. Позивачі вважають дії державного виконавця протирічять законодавству поскільки:- судового рішення про звернення стягнення на майно дружини, а саме ? частину домоволодіння також не було. Вказана заява підписана сторонами 25.12.2012 року.

Відповідно до статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі.

Статтею 179 ЦК України встановлено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Речі поділяються на рухомі та нерухомі. До нерухомих речей належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення(статті 179,181 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Відповідно до положення Державно будівельних норм про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів (далі ДБН.А.3.1-3-94) затверджених Держкоммістобудування України 348 і введені в дію з 01.01.95 р. в пункті 3.8 яких зазначено, що рішення про введення в експлуатацію видається на закінчені будівництвом об'єкти, які підготовлені до експлуатації, та по яких повністю виконанні будівельно-монтажні роботи в обсязі, передбаченому проектом. В пункті 3.11 зазначено, що підписаний та затверджений акт державної технічної комісії є рішенням про готовність до введення в експлуатацію об'єкта, підставою для включення даних про його введення в державну статистичну звітність, а також для оформлення права власності на збудований об'єкт.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, для того, щоб новостворене майно стало об'єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація.

Таким чином, якщо ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна) (частина третя статті 331 ЦК України).

Суд встановив, що спірний будинок зареєстровано 31 березня 2006 року на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.03.2006 року №571-р, тобто у період перебування сторін в шлюбі.

Відповідно до вимог статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Статтею 69 СК України передбачено право подружжя на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, враховуючи в сукупності з'ясовані судом обставини та дослідженні в судовому засіданні докази, а саме: народження спільної дитини 1991 році, спільне проживання сторін в квартирі АДРЕСА_1 в період з 1991 по 1995 рік, спільна праця на будівництві з показань свідків, продаж відповідачем- позивачем квартири, розпорядження про прийняття в експлуатацію спірного будинку та державна реєстрація будинку в 2006 році, дають суду підстави визнати спірний будинок об'єктом спільної сумісної власності подружжя та задовільнити зустрічний позов.

Посилання пердставника позивача-відповідача на те, що його довіритель самостійно побудував спірний будинок виключно за власні кошти, покликаючись на долучений кредитний договір №1904486 від 07.10.1992 року за яким ОСОБА_5 отримав кредит в розмірі сто тисяч рублів у відділення Сбербанку строком на 12 років із розрахунку 15% річних на будівництво та долучена квитанція №6335 від 1995 року про погашення кредиту, а також договір від 25.03.1991 року між позивачем-відповідачем ОСОБА_4 та СМУ»Жилстрой-6 та Ровнопромстрой про ремонт та будівництво домов, квартир і споруд на замовлення населення вартістю на 20 тисяч рублів та долучені квитанції та акти за виконанні роботи не можна рахувати належними доказами, що підтверджують право власності на цілий будинок, оскільки виконання робіт по будівництву зазначено с. Колодинка. Крім цього, позивач-відповідач не надав суду доказів придбання ним особисто будматеріалів, їх вартості.

Посилання представника позивача-відповідача на те, що будинок позивачем - відповідачем збудований до реєстрації шлюбу, а тому правовідносини регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України є безпідставними, оскільки право власності на будинок зареєстровано в 2006 році, коли був чинним СК України, норми якого підлягають застосуванню у даній справі.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 258, 259, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно - відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя - задовільнити.

Здійснити поділ майна подружжя, а саме домоволодіння, що знаходиться за адресою:АДРЕСА_6, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в рівних частинах по ? частини кожному.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на ? частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 6599,34 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Рівненської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Позивач - відповідач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, місце проживання: АДРЕСА_5, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.

Відповідач - позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3

Повний текст рішення виготовлено 21 вересня 2018 року.

Суддя: С.П. Харечко