Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 317/1174/17 Головуючий у 1 інстанції Сакоян Д.І.
Номер провадження 22-ц/778/992/18 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

за участю секретаря Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 01 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих коштів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих коштів.

В позові позивач зазначала, що 19.04.2014 року між нею та відповідачем було укладено попередню угоду про продаж приватного будинку АДРЕСА_1. Угоду було укладено у простій письмовій формі у вигляді договору, який підписали сторони, а також двоє свідків.

Відповідно до попередньої угоди позивач передала відповідачці 5000,00 доларів США як попередню оплату за житловий будинок. Також сторони погодили строк до 01.05.2014 року укласти та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу житлового будинку. У зазначений строк і до теперішнього часу відповідач не продала їй житловий будинок та безпідставно грошові кошти не повернула.

Оскільки попередній договір купівлі-продажу від 19.04.2014 року у нотаріальному порядку не посвідчувався, він є нікчемним. Передану відповідачу грошову суму у розмірі 5000,00 доларів США слід вважати авансом по договору купівлі-продажу, укладення якого планувалось сторонами до 01.05.2014 року, яке не відбулось.

Таким чином позивач вважає, що має право вимагати сплати інфляції за весь час прострочення, тобто за період з 01.05.2014 року по 11.04.2017 року у розмірі 48602,18 грн. та 3 відсотків річних у розмірі 11908,17 грн.

На підставі викладеного позивач просив суд, стягнути з відповідача на її користь безпідставно набуті кошти у сумі 134650,00 грн., а також 48602,18 грн. інфляційних та 11908,17 грн. штрафу.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 01 грудня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 безпідставно отримані кошти у сумі 134650 грн. 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі 1346 грн. 49 коп.

Не погоджуючись із рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 безпідставно отриманих коштів у сумі 134650,00 грн. та судового збору у сумі 1346,49 грн. скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині, яким в позові ОСОБА_4 відмовити. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 2146,76 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

ОСОБА_3 та її адвокат ОСОБА_5, будучи своєчасно та належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи до апеляційного суду не з'явились, від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на адресу апеляційного суду надійшла заява, в якій він прохає розглядати справу без участі відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_5

У відповідності з вимогами ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належних чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на вищевикладене та у відповідності до ст.ст. 371, 372 ЦПК України, судова колегія ухвалила розглядати справу за відсутності ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_5

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 та стягуючи з ОСОБА_3 на її користь кошти в сумі 134650,00 грн., суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено попередній договір від 19.04.2014 року, який нотаріально не посвідчений, тобто він є нікчемним, а тому дійшов висновку, що відповідачем отримано від позивача кошти без достатньої правової підстави, а тому стягнув їх відповідно до ст. 1212 ЦК України.

Проте колегія повністю не може погодитись з рішенням суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду повністю не відповідає.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено попередній договір купівлі-продажу, за умовами якого сторони зобов'язались у строк до 01 травня 2014 року укласти та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

За змістом п. 3 попереднього договору ОСОБА_4 передала ОСОБА_3 5000,00 доларів США як попередню оплату за житловий будинок. При цьому сторони домовились про повну вартість житлового будинку у розмірі 60000,00 доларів США.

Факт отримання грошових коштів у розмірі 5000,00 доларів США визнаний сторонами у судовому засіданні в суді першої інстанції, а тому в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи не підлягає доказуванню.

Попередній договір датований 19.04.2014 року, а наявний у відповідача примірник попереднього договору датований 16.02.2014 року. Обидва примірники договору стосуються формалізації однієї й тієї ж події - фіксування передачі попередньої оплати у розмірі 5000,00 доларів США в рахунок придбання житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Підписаний сторонами договір нотаріально посвідчений не був, однак на його виконання позивачем були сплачені грошові кошти у розмірі 5000,00 доларів США, що еквівалентно на час звернення з позовом до суду (11.04.2017 року) 134650,00 грн. а відповідач не повернула позивачу сплачені останніми грошові кошти в розмірі 5000,00 доларів США.

Загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, частин 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов'язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року (справа № 6-100цс15).

При вирішенні спору суд першої інстанції викладеного не врахував та дійшов помилкового висновку про набуття відповідачем коштів без достатньої правової підстави.

Судом залишено поза увагою, що між сторонами було укладено попередній договір за умовами якого сторони зобов'язались в майбутньому укласти та нотаріально посвідчити договір -купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою смт. Балабине, вул. Вишнева на забезпечення виконання якого позивачем була передана сума в розмірі 5000.00 доларів США.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Встановивши, що договір купівлі-продажу будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, укладено не було, суд першої інстанції викладеного не врахував, та не з'ясував правові підстави повернення коштів, переданих в рахунок оплати за купівлю будинку.

Водночас, подавши позов, позивач розцінив його як фактичну відмову від продажу вищезазначеного житлового будинку, на вимогу про повернення коштів у розмірі 5000,00 доларів США ОСОБА_3 ніяк не відреагувала, коштів не повернула.

Тобто, з матеріалів справи фактично вбачається і сторонами не заперечується, що відповідно до вищезазначеної заяви сторони бажали укласти в майбутньому договір купівлі-продажу житлового будинку.

З представленого попереднього договору від 19.04.2014 року вбачається, що грошові кошти в розмірі 5000,00 доларів США були передані ОСОБА_4 ОСОБА_3 як аванс в рахунок майбутніх платежів за договором купівлі-продажу.

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з вимогами ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Таким чином, колегія приходить до висновку, що оскільки договір купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі не укладено, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана позивачем відповідачу грошова сума в розмірі 5000,00 доларів США є авансом, який підлягає поверненню у зв'язку із не укладенням договору купівлі-продажу незалежно від того, з чиєї вини він не був укладений.

Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року № 6-176цс12, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України ( у редакції, чинної на час ухвалення рішення) була обов'язковою для всіх судів України.

Саме такими фактичними обставинами позивач обґрунтував свої позовні вимоги, а застосування до встановлених судом правовідносин норм матеріального права є виключною компетенцією суду і не є виходом за межі позову.

Проте, суд першої інстанції у порушення ст.ст. 212-214 ЦПК України (у редакції, чинних на час ухвалення рішення) на зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та дійшов помилкового висновку про те, що до спірних правовідносин зазастовуються вимог ст. 1212 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги щодо виходу суду за межі позовних вимог та не встановлення валюти зобов'язання, апеляційний суд приймає критично, оскільки судом першої інстанції встановлено що сторони домовились та відповідач отримала суму саме у 5000,00 доларів США. З наведеного, на підставі ст. 533 ЦК України не є виходом за межі позовних вимог стягнення на користь ОСОБА_4 134650,00 грн., зазначений розмір авансу еквівалентний 5000 доларів США також вбачається з позову.

Доводи апеляційної скарги щодо недотримання позивачем строку позовної давності звернення до суду є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Та саме цей строк позовної давності розповсюджується на спірні правовідносини.

У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач; після переривання перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

В попередньому договорі купівлі-продажу, наданого суду, зазначено дату укладання майбутнього договору купівлі-продажу нерухомого майна до 01 травня 2014 року, тому саме 01 травня 2014 року є початком перебігу для позивача строку позовної давності, оскільки відповідачем умови договору не виконані, і тому саме з настанням цієї дати позивач дізнався про порушене своє право.

З матеріалів справи вбачається, що до суду з позовом ОСОБА_4 звернулась 13 квітня 2017 року, тобто в межах трирічного строку, тому доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Інші доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують.

За таких обставин, правильно вирішивши справу, суд першої інстанції не вірно застосував норми матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, тому рішення суду першої інстанції, в силу вимог ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в частині правового обґрунтування часткового задоволення позову.

В іншій частині рішення суду є законним і обґрунтованим, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 01 грудня 2017 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування часткового задоволення позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20.06.2018 року.

Головуючий

Судді: