Справа № 130/1680/18
Провадження № 22-ц/772/1892/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шепель К. А.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2018 рокуСправа № 130/1680/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого Панасюка О.С. (суддя - доповідач), суддів: Шемети Т.М.,

Зайцева А.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_4,

представник позивача - адвокат ОСОБА_5,

відповідач фізична особа - підприємець ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області про відмову у забезпеченні позову, постановлену 24 липня 2018 року під головуванням судді Шепеля К.А., -

встановив:

13 липня 2018 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 про захист прав споживача, розірвання договору та стягнення коштів, за яким просив розірвати договір на виготовлення та встановлення ПВХ-конструкцій від 29 червня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6, стягнути з нього сплачені за договором кошти у розмірі 5776 грн 00 к., неустойку за період з 08 серпня 2014 року по 13 липня 2018 року у розмірі 5816 грн 43 к. та 7000 грн 00 к. у відшкодування моральної шкоди, а разом - 18592 грн 43 к.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 29 червня 2014 року уклав договір № ER-119 з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6, предметом якого була організація відповідачем (виконання) робіт з виготовлення та передачі ОСОБА_4 ПВХ конструкції (виробів) за розцінками виконавця та за дорученням замовника, за яким позивач зобов'язався сплатити 5776 грн, а відповідач, у свою чергу - передати позивачу у власність виготовленні вироби протягом 15 - 35 днів. Він виконав зобов'язання за договором, передавши зазначену суму ОСОБА_6 наступного дня після підписання договору, проте до тепер обумовлених ПВХ-конструкцій (виробів) (металопластикових вікон та балконних дверей) не отримав.

13 липня 2018 року він подав заяву про забезпечення позову шляхом накладання арешту на майно та грошові кошти, що належать ОСОБА_6

Заява мотивована тим, що не забезпечення позову в подальшому може призвести до неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Вказував, що майновий стан та платоспроможність відповідача викликає сумнів, оскільки він чотири роки не повертає сплачені на виконання договору кошти та може позбутися майна, яке є у його власності, щоб уникнути виконання судового рішення.

Ухвалою Жмеринського районного суду Вінницької області від 24 липня 2018 року у задоволенні заяви відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що позивач не надав до суду доказів про реальний майновий стан відповідача, які б підтвердили його неплатоспроможність поза розумним сумнівом, а також накладення арешту на майно та грошові кошти, що належать відповідачу, може призвести до перешкоджання його господарській діяльності.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, за якою, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для вирішення питання про забезпечення позову, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову ухвалу про задоволення заяви.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що грошова сума у розмірі 18592 грн 43 к. для суб'єкта господарської діяльності не є значною і накладення арешту у межах цієї суми не може перешкодити господарській діяльності відповідача. Крім того, суд не звернув увагу на те, що відповідач - фізична особа - підприємець - відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю усім свої майном, а тому накладення арешту на його особисте майно і кошти не вплине на можливість здійснення підприємницької діяльності. Мотиви, якими керувався суд, носять формальний характер, не спростовують його доводів щодо підстав забезпечення позову та обраного виду такого забезпечення.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Частиною першою статті 351 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Отже, справа підлягає апеляційному розгляду Апеляційним судом Вінницької області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває Жмеринський районний суд Вінницької області.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Частини перша та друга статті 367 ЦПК України передбачають, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Таким чином, суд розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною другою статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково (частина п'ята цієї статті).

Як роз'яснено у пунктах третьому, четвертому Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Із позовної заяви видно, що предметом спору є вимога майнового характеру - стягнення боргу в розмірі 18592 грн 43 к. (сплачені за договором кошти в розмірі 5776 грн 00 к., неустойки в розмірі 5816 грн 43 к., та 7000 грн 00 к. у відшкодування моральної шкоди).

Отже, саме арешт майна та коштів відповідача є тим видом забезпечення позову, який повністю узгоджується із позовними вимогами за критерієм співмірності.

Пункт 3 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» надає право державному виконавцю з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Відповідно до частини першої, другої статті 11 Закону України «Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження.

Згідно з частиною другою статті 21 цього Закону до конфіденційної інформації відносить інформацію про фізичну особу. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

За змістом цих норм інформація про майно та кошти, які належать фізичній особі, як така що дає можливість ідентифікувати цю особу є конфіденційною інформацією, доступ до якої не можливий без дозволу самої цієї особи, або на підставі закону.

Таким чином, лише державний виконавець при виконанні ухвали про забезпечення позову наділений законом повноваженням отримувати конфіденційну інформацію, зокрема щодо майна та коштів, які належать відповідачеві, відтак суд першої інстанції помилково поклав обов'язок встановлення таких майна та коштів на позивача.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію з прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 Європейський суд з прав людини констатував таке:

«…Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова системи Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося не виконаним на шкоду одній із сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні Гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу - у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - не передбачав би при цьому гарантії виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов'язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію».

Також варто зазначити, що Європейським судом з прав людини було постановлене «пілотне» рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04, у якому Суд констатував, що ця справа стосується існуючої проблеми, яка постійно нагадує про себе, породжуючи порушення Конвенції, які найчастіше виявляє Суд у справах проти України; більше ніж половина рішень, винесених проти України, стосуються питання тривалого невиконання остаточних судових рішень.

Отже, вжиття заходів забезпечення позову, як один із інструментів забезпечення виконання остаточного судового рішення, є важливим елементом дотримання права особи на справедливий суд у системному зв'язку із встановленим преамбулою Конвенції та статті 8 Конституції України принципом верховенства права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасування із постановленням нової ухвали про часткове задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти ОСОБА_6, що знаходяться у нього чи інших осіб, на суму, що не перевищує заявлених до нього вимог - 18592 грн 43 к.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовільнити частково.

Ухвалу Жмеринського районного суду Вінницької області від 24 липня 2018 року скасувати.

Заяву ОСОБА_4 задовольнити частково.

Накласти арешт на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті ОСОБА_6 і знаходяться у нього чи в інших осіб в межах ціни позову в розмірі 18592 (вісімнадцять тисяч п'ятсот дев'яносто дві) грн 43 к.

Дані про стягувача: ОСОБА_4: ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, проживає за адресою: АДРЕСА_2.

Дані про боржника: ОСОБА_6: ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, паспорт громадянина України серія НОМЕР_3, проживає за адресою: АДРЕСА_3

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: /підпис/ О.С. Панасюк

Судді: /підпис/ Т.М. Шемета

/підпис/ А.Ю. Зайцев

Згідно з оригіналом О.С. Панасюк