АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 року Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Посунся Н. Є.

суддів Баранніка О.П., Пономарь З.М.

при секретарі Гречишниковій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 січня 2018 року по справі за позовом Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка ОСОБА_3 до ОСОБА_2 - про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

В С Т А Н О В И В:

Позивач просить про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за надані ним житлово-комунальні послуги в розмірі 11 802,92 грн.. Посилається на те, що відповідач не виконує умови укладеного між сторонами договору про надання послуг щодо їх оплати, в звязку з чим станом на 01.09.2017р. виникла заборгованість в зазначеній сумі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 січня 2018 року позов Університету у зазначеній сумі задоволено. Суд виходив з того, що позовні вимоги ґрунтуються на законі та наданих позивачем доказах.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення, посилаючись на його незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд не застосував норми права, на які він посилався та не вказав мотиви їх незастосування, позивач не є управителем та належним балансоутримувачем будинку №22 по вулиці Лазаряна. Розмір заборгованості розраховано не на основі договірних цін, в матеріалах справи відсутні докази щодо застосування іншого розміру щомісячної плати за житлово-комунальні послуги.

Апеляційний суд, вивчивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, вважає оскаржуване рішення законним, таким, що повинне бути залишене без змін, а скарга без задоволення, виходячи з наступного.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що відповідач - власник квартири АДРЕСА_1.

Між ним та позивачем, як балансоутримувачем будинку та виконавцем послуг, укладено Договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 21.01.2015р. та Договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення від 21.01.2015р..

Вказані договори відповідачем з підстав укладення їх стороною Університету як неналежною особою - у встановленому законом порядку не оспорювались.

Під час розгляду справи районним судом перевірено доводи та заперечення сторін та встановлено, що відповідачем обовязки щодо оплати житлово-комунальних послуг, які надаються позивачем, не виконуються, станом на 01.09.2017р. виникла заборгованість в розмірі 11 802 грн. 92 коп., з яких: - обслуговування будинку за період з червня 2015 року по серпень 2017 року у сумі 10 498,70 грн.; теплопостачання за період з січня 2016 року по серпень 2017 року у сумі 406,02 грн.; вивіз твердих побутових відходів за період з червня 2015 року по серпень 2017 року у сумі 253,12 грн.; електроенергія за листопад 2015 року у сумі 0,79 грн.; обслуговування ліфту у сумі 644,29 грн.

Вказане підтверджується розрахунками заборгованості, з яких вбачається, що відповідач у наведений період часу жодних грошових проплат не здійснював. Пояснював причину тим, що позивач не має відношення до спірного будинку, оскільки не є законним та належним його балансоутримувачем, про що ним робились відповідні звернення. Відповідач вважає, що саме житлово-будівельний кооператив, як замовник будівництва даного будинку, членом якого він є, має здійснювати управління та обслуговування будинку, однак з невідомих причин та підстав будинок кооперативом був переданий на баланс Університету залізничного транспорту.

Такі твердження відповідача судом 1-ї інстанції не могли бути прийняті до уваги з врахуванням слідуючого.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною1 ст.625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Згідно ч.4,5 ст.319 ЦКУ власність зобов*язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам громадян та інтересам суспільства.

Положеннями ст.162 ЖК України передбачено, що плата за користування жилим приміщенням в квартирі, що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов*язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Наведені норми закону, з огляду на наявність укладених сторонами договорів та фактично наявних між ними правовідносин з постачання та отримання послуг,- давали районному суду підстави вважати причини, з яких, за твердженнями відповідача, він не здійснює оплату наданих послуг, - необґрунтованими.

Суд 1-ї інстанції також правильно не погодився із твердженнями відповідача в частині нарахувань суми заборгованості з посиланням на непроведення позивачем нарахувань за тарифами, суми яких зазначені у договорах, оскільки вбачається, що розрахунок заборгованості виконано вірно, у відповідності до укладених сторонами договорів, та з врахуванням положень ст.162 ЖК, тобто, з врахуванням змін у тарифах, що у відповідності до вимог закону затверджуються щорічно органами місцевого самоврядування та є доступними населенню, оскільки доводяться до відома громадян.

Виходячи із наведених дійсно встановлених райсудом обставин справи, його висновки грунтуються на вимогах закону, а тому рішення про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 11 802,92 грн. є таким, що підлягає залишенню без змін.

Доводи апелянта у скарзі, що суд не застосував норми права, на які він посилався та не вказав мотиви їх незастосування; що позивач не є управителем багатоквартирного будинку, й не є законним та належним балансоутримувачем будинку; що розмір заборгованості розраховано позивачем не на основі та з використанням договору, а на підставі сум, відомих тільки позивачеві; що в матеріалах справи відсутні докази щодо застосування іншого розміру щомісячної плати за житлово-комунальні послуги, - не можуть бути прийняті до уваги, оскільки ці доводи розглянуті і по ним і районним, і апеляційним судом зроблені висновки, та наведені вище.

Матеріальний та процесуальний закони судом 1-ї інстанції застосовано вірно, а наведені апелянтом норми закону є нормами, які могли б бути застосованими у разі пред*явлення ним інших позовних вимог в іншому позовному провадженні, а не в даному (статті 215, 216, 229, 230 ЦКУ).

Твердження про те, що Університет не є балансоутримувачем будинку, є безпідставним ще і тому, що доказу, який би чітко вказував на іншого власника або балансоутримувача спірного будинку, - відповідачем у відповідності до правил ст.12 ч.3 ЦПКУ- суду не було надано.

Посилання на невірний розрахунок заборгованості, крім наведених вище причин, - з огляду на відсутність з боку відповідача жодної проплати за послуги та ненадання суду свого розрахунку, - слід визнати голослівними.

Підстав для скасування чи зміни судового рішення - не встановлено.

В звязку із залишенням скарги без задоволення, понесені апелянтом судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова чинна з моменту прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 23 травня 2018 року.

Головуючий Н.Є. Посунся

Судді: О.П. Бараннік

ОСОБА_4