Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 201/11623/16-ц

провадження № 61-22719св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - відділ формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення від 06 грудня 2016 року та на додаткове рішення від 24 січня 2017 року апеляційного суду Дніпропетровської області у складі суддів: Демченко Е. О., Максюти Ж. І., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_4 зазначав, що у серпні 1989 року йому на склад сім'ї з трьох осіб була надана службова квартира АДРЕСА_1 (далі - квартира). Посилаючись на те, що відповідач є його донькою, яка не проживає у його квартирі без поважних причин майже десять років, звільнила приміщення квартири, не сплачує плату за житлово-комунальні послуги, та враховуючи, що її реєстрація у квартирі перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися своїм житлом, просив суд визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири та зняти її з реєстрації.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2016 року у складі судді Антонюка О. А. в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю позивачем, що його діями не було порушено права позивача на проживання у спірній квартирі. Оскільки непроживання відповідача у цій квартирі було вимушеним, суд вважав відсутними підстави для задоволення позовних вимог.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, скасовано та задоволено в цій частині позовні вимоги ОСОБА_4 Визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Додатковим рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2017 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 1157,50 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано наявністю підстав для висновку про непроживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин понад установленого законом строку.

03 лютого 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_5 на рішення від 06 грудня 2016 року та на додаткове рішення від 24 січня 2017 року апеляційного суду Дніпропетровської області, у якій вона просить скасувати оскаржувані судові рішення і залишити в силі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2016 року. Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Суд апеляційної інстанції не з'ясував обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 лютого 2017 року поновлено ОСОБА_5 строк на касаційне оскарження судових рішень апеляційного суду, відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано з Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська зазначену справу.

26 березня 2017 року зазначена справа надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2017 року зазначена справа призначена до розгляду.

На час розгляду колегією суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду касаційної скарги ОСОБА_5 відзиви не надходили.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

14 лютого 2018 року вказана справа передана до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та 20 лютого 2018 року передана судді-доповідачу.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Наведені в касаційній скарзі ОСОБА_5 доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Предметом касаційного оскарження є рішення апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у службовій квартирі та додаткове рішення про розподіл судових витрат. В частині відмови в задоволенні позовних вимог про зняття з реєстрації рішення не оскаржується, а тому не переглядається в касаційному порядку.

Відповідно до статті 123 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 23-76, 79-83, 85, 90, частини шостої статті 101, статтями 103-106 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Випадки у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї визначені частиною третьою статті 71 ЖК УРСР.

Суди встановили, що у серпні 1988 року на підставі ордеру, виданого виконкомом Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська, ОСОБА_4 на склад сім'ї з трьох осіб була надана службова квартира АДРЕСА_1.

ОСОБА_5(прізвище відповідача після укладення шлюбу) як донька позивача зареєстрована у спірній квартирі.

У 2006 році відповідач уклала шлюб з ОСОБА_6, забрала свої речі і не стала проживати у спірній квартирі.

Факт непроживання ОСОБА_5 у квартирі з вересня 2006 року підтверджується наявними у справі доказами та не заперечується нею самою.

Суд першої інстанції, встановивши факт непроживання ОСОБА_5 з 2006 року, відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням у спірній квартирі, виходячи з того, що її непроживання у цій квартирі було вимушеним через протиправну поведінку позивача відносно неї та її матері, яка розлучилась з позивачем.

Апеляційний суд, виходячи з наявних у справі доказів, наданих сторонами, встановив, що ОСОБА_5 будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів про те, що її непроживання у цій квартирі було вимушеним через протиправну поведінку позивача, не надала, у період з 2006 року за захистом своїх порушених прав не зверталася, з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою звернулася лише після звернення позивача до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Виходячи зі встановлених обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність відповідачем поважних причин її непроживання у спірній квартирі та наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про визнання відповідача такою, що втратила право на користування жилим приміщенням квартири.

Апеляційний суд розглянув дану справу з урахуванням доводів, на які посилалась ОСОБА_5, а тому доводи її касаційної скарги не заслуговують на увагу.

Інші доводи касаційної скарги не містять у собі посилань на обставини чи докази, якими спростовуються встановлені судом обставини.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення від 06 грудня 2016 року та додаткове рішення від 24 січня 2017 року апеляційного суду Дніпропетровської області залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В.М. Коротун

В. І. Крат