2/465/1817/18
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

07.06.2018 року м.Львів

Франківський районний суд м. Львова

в складі:

головуючого-судді Ванівського Ю.М.,

при секретарі Школьніковій К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи без самостійних вимог Пятої Львівської державної нотаріальної контори про визнання майна власністю одного із подружжя, -

в с т а н о в и в:

позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна власністю одного із подружжя. Свої вимоги обґрунтовує тим, що за час перебування у шлюбі нею 22.11.1995р. укладено договір купівлі-продажу квартири №50 в будинку №249 Городоцькій у м. Львові. Вказану квартиру придбано виключно за кошти позивача, оскільки з чоловіком вона на момент укладення договору купівлі-продажу уже не жила та жодної допомоги від нього не отримувала і не отримує по даний час. Вказані обставини також підтверджуються рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 21.05.1996р. по справі №2-681 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Просить задовольнити позовні вимоги.

В судове засідання позивачка не зявився, однак подала заяву у якій свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Просить позовні вимоги задовольнити. Проти заочного розгляду справ не заперечує.

Відповідач в судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання.

Представник третьої особи без самостійних вимог Пятої Львівської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, суд, приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

У 1988 році між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, що встановлено рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 21.05.1996р. по справі №2-681. Вказаним рішенням суду шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Рішення суду не оскаржено та набуло законної сили.

У даному рішенні суду встановлено те, що з 1992 року по момент його прийняття - 21.05.1996р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали окремо та не вели спільного господарства. Вказана обставина є встановлена та доказуванню не підлягає.

У відповідності з договором купівлі-продажу від 22.11.1995р. ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) придбано квартиру №50 в будинку №249 на вул. Городоцькій у м. Львові, загальною площею 32,50 кв.м., житловою площею 17,10 кв.м.

Як встановлено судом, квартиру №50 в будинку №249 на вул. Городоцькій у м. Львові позивачка придбала виключно за її кошти, оскільки з чоловіком з 1992 року уже не жила та жодної допомоги від нього не отримувала.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 124 Конституції України передбачає, що до юрисдикції судів віднесено всі правові відносини, що виникають у державі. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно із ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, оспорювання. Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів передбачено визнання права, примусове виконання обов'язку в натурі.

У відповідності до п. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 60 СК України, - Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до речення другого пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє імя було зареєстровано право власності на таку річ.

Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначені статтею 71 Сімейного кодексу України, відповідно до якої якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Керуючись ст.ст. 10 - 13, 81, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) право особистої власності на квартиру №50 в будинку №249 на вул. Городоцькій у м. Львові, загальною площею 32,50 кв.м., житловою площею 17,10 кв.м. Частка: 1/1.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Львівської області через Франківський районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги в тридцяти денний строк з дня його складання.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Ванівський Ю.М.