ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2018 року

м. Харків

Справа № 629/1383/17

Провадження № 22-ц/790/2814/18

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого - Бровченко І.О.,

суддів -Кіся П.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 березня 2018 року у складі судді Каращука Т.О. по цивільній справі за позовом представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та їх виселення,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2017 року представник позивача звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та їх виселення.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 квартиру придбала на електронних торгах, згідно свідоцтва про придбання нерухомого майна з електронних торгів від 15 вересня 2016 року вона набула право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 яка належала на праві спільної власності відповідачам. ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 21 вересня 2016 року, 25 січня 2017 року були надіслані попередження про виселення з житлового приміщення, однак добровільно відповідачі не виселилися.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 березня 2018 року позовні вимоги представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та їх виселення задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на зазначене рішення суду.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не розглянуто клопотання ОСОБА_1 про продовження строку для надання відзиву на позов, що є порушенням норм процесуального права та підставою для скасування рішення суду.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16 квітня 2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 березня 2018 року по цивільній справі за позовом представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та їх виселення.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2018 року закінчено підготовку апеляційного розгляду справи за позовом представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та їх виселення.

Призначено цивільну справу за позовом представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4. до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та їх виселення до розгляду судом апеляційної інстанції в судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Харківської області на 10 год. 10 хв. 11 травня 2018 року.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, осіб, які з'явилися у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що відповідно до акту про проведення електронних торгів від 13 вересня 2016 року, переможцем стала ОСОБА_3 (а.с.11).

Приватним нотаріусом видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з електронних торгів від 15 вересня 2016 року(а.с.9), згідно якого ОСОБА_3 набула право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 Набуте позивачем право власності на вище вказану квартиру було зареєстровано в реєстрі за № 807, про що свідчить Інформаційна довідка (а.с.10).

ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 21 вересня 2016 року, 25 січня 2017 року були надіслані попередження про виселення з житлового приміщення, про що свідчать копії попереджень, рекомендовані повідомлення та квитанції оплати відправки (а.с.12-19), однак відповідачі так і не виселилися.

Згідно наявних в матеріалах справи постанов про відкриття виконавчих проваджень (а.с.37,55,67) відносно відповідачів було відкриті виконавчі провадження №47223970, 47224135,47224078 за виконавчим листом про стягнення заборгованості за комунальні послуги.

Державним виконавцем було складено акт опису й арешту майна боржників (а.с.41-43), експертом було оцінено арештоване майно.

Боржникам були надіслані повідомлення про арешт майна та запропоновано оскаржити оцінку майна (а.с.38, 56, 68).

Після реалізації квартири кожному з відповідачів було надіслано повідомлення про реалізацію нерухомого майна і пропозиція надати банківські реквізити для перерахування залишку коштів від реалізації, що підтверджується копіями повідомлень та квитанціями оплати поштових відправлень (а.с.44-54, 57-66,69-78).

На підставі ст. ст.109, 150 ЖК України, ст. ст. 15,16,316, 319, 321,383, 391, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», керуючись ст.ст. 13, 81, 141, 265, 280, 282-284, 288, 289 ЦПК України, суд дійшов висновку, що позов представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та їх виселення підлягає задоволенню повністю; усунено перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 права власності, шляхом визнання ОСОБА_1, ОСОБА_5, та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням (квартирою), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та їх виселення з даної квартири.

Суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції погоджується.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення.

За ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Статтею Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Права власника будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Враховуючи положення ст.7 ЗУ від 11.12.2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Відповідно до ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Встановивши обставини справи, суд дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо не продовження строку на подання відзиву на позовну заяву необхідно зазначити наступне.

Статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову.

Відзив підписується відповідачем або його представником.

Відзив повинен містити:1) найменування (ім'я) позивача і номер справи;2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові для фізичних осіб) відповідача, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв'язку, офіційну електронну адресу та адресу електронної пошти, за наявності;3) у разі повного або часткового визнання позовних вимог - вимоги, які визнаються відповідачем;4) обставини, які визнаються відповідачем, а також правову оцінку обставин, надану позивачем, з якою відповідач погоджується;5) заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права;6) перелік документів та інших доказів, що додаються до відзиву, та зазначення документів і доказів, які не можуть бути подані разом із відзивом, із зазначенням причин їх неподання;7) заперечення (за наявності) щодо заявленого позивачем розміру судових витрат, які позивач поніс та очікує понести до закінчення розгляду справи по суті;8) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв'язку із розглядом справи.

Копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду.

До відзиву додаються:1) докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем;2) документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

До відзиву, підписаного представником відповідача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника відповідача.

Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою суду від 19 січня 2018 року було надано строк відповідачам для подачі відзиву на позов. Копії ухвали були належним чином оформлені та направлені сторонам.

01 лютого 2018 року ОСОБА_1 власноручно отримала ухвалу від 19 січня 2018 року, про що свідчить розписка в матеріалах справи, зважаючи на те, що відповідачі мешкають за однією адресою строк для подання відзиву відраховується суддею з наступного дня після отримання ОСОБА_1 копії ухвали.

14 лютого 2018 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про надання додаткового часу для надання відзиву на позов і підписання договору з адвокатом, однак протягом 20 днів так і не надала відзиву чи підтвердження укладення договору.

У встановлений ст. 178 ЦПК України строк, який був наданий судом, заперечень та відзиву відповідачами подано не було, протягом 20 днів з дня подання заяви ОСОБА_1 про надання додаткового строку також до суду відзиву також подано не було.

Доказів неможливості подання до суду першої інстанції з поважних причин у встановлений законом строк відзиву на позовну заяву, в якій відповідач викладає заперечення проти позову щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, суду надано не було, підстав та поважних причин неможливості надання документів і доказів, які не можуть бути подані разом із відзивом під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 також наведено не було.

За таких обставин із дотриманням норм процесуального законодавства суд дійшов обґрунтованого висновку за можливе розглянути справу за наявними у справі доказами.

Крім того, ОСОБА_1 скористалась правом на апеляційне оскарження, через свого представника адвоката ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на рішення суду та згідно вимог п. 5, п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України мала право в апеляційній скарзі викласти в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо); нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Однак, в апеляційній скарзі представником ОСОБА_1 - адвокатом ОСОБА_2 взагалі не викладено доводів щодо незаконності і необґрунтованості рішення, зокрема, неповноти встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильності установлення обставин, які мають значення для справи, та щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які спростовують висновки суду першої інстанції та можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року.

Згідно з пунктом 11 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанції розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду законне і обґрунтоване, постановлено з дотриманням вимог матеріального в процесуального права і підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовано обставини справи, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України надана правильна правова оцінка доказам по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України і доводами скарги не спростовується, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального праві, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, які є обґрунтованими та підтверджуються матеріалами справи.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 вересня 2018 року.

Головуючий:

Судді -