Справа №489/3358/17 19.09.2018
Провадження №22-ц/784/1202/18
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 489/3358/17 Категорія 21
Провадження № 22-ц/784/1202/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2018 року Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Цуркан І.І.,

за участю: представника позивачки- ОСОБА_4,

представника відповідача -ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2018 року, постановлене під головуванням судді Тихонової Н.С. в приміщенні суду, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2017 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, в якому посилалась на те, що їй на праві особистої приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло належала ? частка у праві власності на квартиру АДРЕСА_1, в якій вона зареєстрована з 1985 року до цих пір. Співвласником вказаної квартири був її син ОСОБА_3 Зазначала, що тимчасово виїжджає на заробітки за кордон і єдиним житлом, де вона проживає та яким користується є спірна квартира. В 2003 році вона уклала шлюб з громадянином Швеції ОСОБА_6, який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Вона дуже хворіла, сильно переживала, бо це була сильна трагедія та потрясіння для неї. У зв'язку із цим, вона перебувала в тяжкому пригніченому душевному стані, страждала депресивними розладами та потребувала як людина в такому стані стороннього догляду і уваги, а тому 31 травня 2010 року уклала спірний договір дарування ? її частки квартири АДРЕСА_1 сину ОСОБА_3, який був посвідчений за реєстровим № 1958 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ягужинською К.Т. Також позивачка зазначила, що уклала спірний договір, вважаючи його договором довічного утримання, оскільки вважала, що рідний син буде надавати їй допомогу та підтримувати її. При цьому вона залишилася проживати в квартирі і фактично не передавала спірне нерухоме майно відповідачу за договором дарування, а він фактично не приймав його у дар.

В п. 8 Договору вказано, що Відповідач прийняв дарунок шляхом отримання технічного паспорту на квартиру та ключів від неї. Однак, технічний паспорт та ключі не передавалися, а в п. 8 вказаного Договору ці обставини вказані формально. На підставі викладеного, просила суд визнати недійсним з моменту його укладення договір дарування ? частки квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчений 31.05.2010 року за реєстровим № 1958 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ягужинською К.Т.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, а саме - знято накладений арешт та заборону відчуження з 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивачка звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на незаконність судового рішення, що постановлене з грубим порушенням прав та законних інтересів її, як громадянки України, та таке, що ухвалене не відповідно до норм матеріального права, без дотримання норм процесуального права.

В судовому засіданні представник позивачки підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, проте додатково пояснив, що на його думку позивачка напевно мала намір укласти заповіт, а не договір довічного утримання замість договору дарування.

Представник відповідача не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону в цілому відповідає.

Так, судом встановлено, що позивачка є матір'ю відповідача. Квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності сторонам по ? частці кожному на підставі свідоцтва про право власності від 01.10.2004 року. Згідно довідки ЖКП ММР «Південь» за №1724 від 03.07.2017 року позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1. Відповідач згідно повідомлення Центру надання адміністративних послуг Одеської міської ради з 13.08.2013р. зареєстрований у АДРЕСА_2.

Відповідно до Витягу з реєстру 03.08.2003 року позивачка уклала шлюб з громадянином Швеції - ОСОБА_6 та переїхала жити до Швеції за адресою - АДРЕСА_3. З 2003 року до цього часу вона постійно проживає та працює у Швеції. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

31 травня 2010 року за договором дарування частки квартири позивачка подарувала синові - ОСОБА_3 1/2 частку квартири АДРЕСА_1. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т. та зареєстрований в реєстрі за № 1958.

За трьома довіреностями за № 713591516 від 13.06.2014 року та довіреністю за № 714164178 від 18.06.2014 року позивачка доручила відповідачу розпоряджатися своїми рахунками, відкритими у ПАТ КБ «ПриватБанк». Згідно витягів про рух коштів за рахунками, відкритими позивачкою у ПАТ КБ «Приват Банк», протягом 2014-2017 років з цих рахунків здійснювались платежі за комунальні послуги.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за позивачкою зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_4 відповідно до дублікату свідоцтва про право власності від 01.06.2011 року.

Проаналізувавши дані обставини по справі, положення ст. 203, 233, 229, 717, ч.2 ст.719, ст. 722 ЦК України, а також пояснення позивачки, надані нею особисто в судовому засіданні, в яких вона на відміну від доводів, які містяться в позові, посилалася на те, що постійно проживає у Швеції з 2003 року, у м. Миколаїв приїздить лише у відпустку та має намір працювати у Швеції до пенсії, суд дійшов висновку, що ствердження позивачки стосовно її наміру укласти договір довічного утримання, замість договору дарування, з огляду на те, що сторони постійно мешкають у різних країнах, не відповідають дійсності. Доказів малозабезпеченості позивачки, незадовільного стану здоров`я, тощо, суду надано не було. До того ж позивачка не зазначала, які саме умови договору довічного утримання вона мала на увазі та обговорювала з відповідачем, отже невідомі його суттєві умови.

Те, що позивачка в червні 2011 року набула право власності на квартиру у м. Одеса, яку будувала власним коштом, а також те, що відповідно до довіреностей від 2014 року вона надавала відповідачу право розпорядження коштами на її рахунках, свідчать про те, що вона не потребувала матеріальної допомоги.

Будь - яких доказів щодо наявності тяжких обставин, пригніченого стану, невигідних умов саме на час укладення спірного договору дарування з огляду на те, що її чоловік помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а договір був укладений 31.05.2010 року, позивачка суду також не надала.

Ствердження позивачки стосовно того, що вона не передавала майно відповідачу, а він не приймав його, суд до уваги не прийняв, оскільки 1/2 частка спірної квартири належала ОСОБА_3 до укладення договору та він мав право на власний розсуд нею розпоряджатись та не потребував додаткової передачі частки, оскільки її не було виділено в натурі.

Сплату комунальних платежів позивачкою не можна на думку суду вважати доказом з огляду на предмет доказування у справі, оскільки у розрахункових книжках не містяться дані щодо особи, яка її заповнювала та коли, а грошові перекази за картковим рахунком, з огляду на право розпорядження коштами позивачки відповідачем на власний розсуд, не можуть вважатись належним доказами в розумінні підстав та предмету позову.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Висновки суду відповідають встановленим судом обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував того, що відповідач використав кошти з її рахунків за довіреністю не на її користь, а на користь своєї дружини, вклавши їх у будівництво квартири в м. Одеса, право власності на яку зареєстроване за дружиною відповідача, не мають правового значення для вирішення справи в межах заявлених позовних вимог у даній справі, оскільки квартира в м. Одесі не є предметом спору у даній справі. Не посилалася позивачка в позовній заяві також на те, що будівництво квартири в м. Одеса було умовою укладання нею договору дарування в 2010 року стосовно ? частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. Крім того, як убачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно саме за позивачкою, а не за дружиною відповідача зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_4 відповідно до дублікату свідоцтва про право власності від 01.06.2011 року, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 29.08.2016р. Наявність же коштів на рахунках позивачки свідчить про те, що вона не потребувала матеріальної допомоги, що і було відображено судом в рішенні суду.

Правомірність використання відповідачем коштів, що перебувають на рахунках позивачки, в тому числі на будівництво ще однієї квартири, яка зі слів представників сторін, знаходиться в м. Одесі та зареєстрована за дружиною відповідача, не є предметом доказування у даній справі, і не має вирішального правового значення для розгляду спору в межах заявлених вимог у даній справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував того, що втративши в 2008р. чоловіка, позивачка на час укладення спірного договору в 2010р. перебувала у пригніченому стані і почувалася самотньою, що свідчить про наявність тяжких обставин у її житті, не є підставою для скасування рішення суду, так як позивачкою не надано будь - яких належних та допустимих доказів на підтвердження такого її стану на час укладення спірного договору. Більш того, вона не посилається на те, що тяжкі обставини спонукали її на укладення договору, якого вона взагалі не бажала укладати, оскільки стверджує, що хотіла укласти договір, але не дарування ? частини квартири, а договір довічного утримання. Проте нею не заявлено у даній справі позов про визнання договору дарування ? частки квартири удаваним.

Посилання позивачки в апеляційній скарзі на укладання договору під впливом помилки щодо наслідків укладеного договору також не підтверджені належними доказами. При цьому вона не заперечує, що за своїм матеріальним станом та станом здоров'я на час укладення договору вона не потребувала догляду та утримання. Як пояснив представник позивачки в суді апеляційної інстанції, вона в середині 2009 р. отримала у спадок після смерті свого чоловіка 100000 євро. Посилання на те, що вона буде потребувала утримання в майбутньому після виходу на пенсію, носять характер припущення і не доведені позивачкою будь - якими доказами по справі, не зважаючи на те, що згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Враховує колегія також те, що на час укладення спірного договору позивачка вже досягла пенсійного віку за законодавством України, яке діяло на той час, оскільки їй виповнилося 56 років.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував того, що позивачка сплачувала комунальні послуги за користування спірною квартирою, не відповідають дійсності, так як суд дав цим обставинам належну правову оцінку у сукупності з іншими доказами у справі, в тому числі і про те, що рахунками позивачки користувалася не вона особисто, а відповідач.

Підтверджено матеріалами справи також те, що не зважаючи на те, що позивачка залишається зареєстрованою у спірній квартирі, вона ній постійно не проживає, так як з 2003р. проживає і працює у Швеції і приїздить до України тільки на час відпустки. Дані обставини підтвердив під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції також її представник, пояснивши, що позивачка має вид на постійне проживання у Швеції з 2003 року. Крім того, позивачка має на праві власності 3-кімнатну квартиру в м. Одеса. Зазначені обставини спростовують доводи позивачки, викладені в позовній заяві, що спірна квартира була і залишається єдиним її місцем проживання.

Крім того, матеріалами справи встановлено, що ключі від квартири та правовстановлюючі документи на квартиру перебували у відповідача, який на час укладення спірного договору проживав у спірній квартирі, так як до м. Одеса, як пояснив представник відповідача, останній переїхав тільки приблизно через 2 роки після укладення договору дарування. Договір дарування, в тексті якого, а саме в п.8 зазначено, що відповідач підтверджує прийняття дарунку одержанням технічного паспорту на квартиру та ключів від неї, як правовстановлюючий документ на ? частину квартири, також був переданий відповідачу. Згідно ч.1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. А відповідно до ч.4 ст. 722 ЦК України прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. За такого посилання позивачки на те, що вона не передавала, а відповідач не приймав у дар ? частину квартири є необґрунтованим.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому не є підставою для скасування рішення суду.

Посилання представника позивачки в суді апеляційної інстанції, що укладаючи договір дарування, позивачка мала на увазі заповіт, а не договір довічного утримання та його посилання на те, що суд апеляційної інстанції з метою захисту її прав має вийти за межі апеляційної скарги, не заслуговують на увагу, як на підставу для скасування рішення суду, оскільки згідно ч.6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд першої інстанції згідно положень ст. 13 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України.

Способами захисту суб'єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника.

Підставами позову згідно зі ст. 175 ЦПК України, які суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а предметом позову, є спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідачів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, які існують на час розгляду справи судом.

З урахуванням наведеного надзвичайно важливого значення набуває необхідність належного з'ясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Як убачається з тексту позовної заяви, з якою позивачка звернулася до суду, вона не посилалася як на підставу для визнання недійсним договору дарування спірної частини квартири на те, що укладаючи даний договір вона мала на увазі заповіт. Не надавали про це пояснень під час розгляду справи в суді першої інстанції ні сама позивачка, ні її представник. Не посилалася на дані обставини позивачка також в тексті апеляційної скарги. Про те, що позивачка укладаючи спірний договір, мала на увазі заповіт, дав пояснення тільки її новий представник, який вступив у справу на стадії апеляційного провадження.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно під час розгляду справи виходив саме з тих підстав позову, які були зазначені в позовній заяві і саме в межах заявлених позовних вимог постановив рішення по справі. Отже, підстави позову, на які посилався представник позивачки під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судом апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Тому, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у справі в установленому законом порядку в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 21 вересня 2018 року