Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У.№ 334/7290/16 Головуючий у 1 інстанції: Ісаков Д.О.
№ 22-ц/778/1876/18 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Бєлки В.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що в період часу з 09.04.1982 року по 06.05.1984 року проходила військову службу на території Демократичної республіки Афганістан. У внаслідок виконання військових службових обов'язків за час перебування в Афганістані отримала ЗЧМТ-контузію головного мозку (контузія 1984 р.) у вигляді післятравматичної та дисцикулярної енцефолопатії ІІ-ІІІ ст., прогресуючий кризовий перебіг з вираженим церебротенічним синдромом, двобічною пірамідною симптоматикою, вегето-судинною дисфункцією з частими судинними кризами змішаного характеру (лікворо-гіпертенизивні, вертебо-базілярні), мнестичним зниженням, емоційно-вольовою нестійкістю. Післятравматичний цереборальнитй арахноїдит з вираженим лікворо-гіпертензивнимсиндромом, центральною вестибулярною дисфункцією, стійко вираженим цефалічним синдромом. Гіпертонічна хвороба ІІ (ГЛЖ, ДЕ), ст.2 високий ризик. Вертеброгенна цервикалгія, люмбалгія, остеохондроз, з переважним ураженням колінних суглобів, РГ 2 ст., НФС 1 ст. Хронічний рецидивуючий панкреатит з порушенням зовнішньосекриторної функції підшлункової залози 1 ст., хронічний некалькулезний холецистит з гіпомоторною дискінезією жовчовивідних шляхів. Вторинний коліт з гіпомоторною дискінезією товстої кішки. Хронічний комбінований геморой 2ст. Дифузний зоб. Еутіріоз. Лейоміома тіла матки. Вправима пупкова грижа, дистоз білої лінії живота. Встановлена 3 група інвалідності. Наявність вказаних діагнозів підтверджується військово-обліковими та медичними документами.

Перебування на лікуванні призводило до нетривалого позитивного покращення та в подальшому стан позивачки лише погіршується. Після проведення лікування стан її здоров'я не покращився та вона вимушений тривалий час, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури. Внаслідок своєї хвороби позивачка не має можливості працювати та забезпечувати свою сім'ю коштами.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, стягнути на свою користь моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції було встановлено, що в період часу з 09.04.1982 року по 06.05.1984 року ОСОБА_3 проходила військову службу на території Демократичної республіки Афганістан. У внаслідок виконання військових службових обов'язків за час перебування в Афганістані отримала дрібні осколкові поранення рук, закриту мінно-вибухову ЧМТ, контузію, постконтузіонну енцефалопатію, травму поперекового відділу хребта, гепертонію ІІ ст., внаслідок чого отримала хронічні захворювання, які турбують її до теперішнього часу, має 3 групу інвалідності, що підтверджується військово-обліковими та медичними документами.

Позивач посилалася на те, що за ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Натомість, дослідуючи питання про наявність підстав для стягнення моральної шкоди з відповідача, суд першої інстанції правильно виходив з роз'яснень, наданих у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», якою судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди у будь-якому розмірі ще не породжує обов'язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку позивачем не доведений факт дії або бездіяльності Міністерства оборони України щодо спричинення моральної шкоди. Позивачем не зазначено наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини саме Міністерства оборони України в її заподіянні.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Крім того, відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відшкодування шкоди державою відбувається у спосіб, передбачений законами України.

За положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до яких військовослужбовці, військовозобов'язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров'я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.

Порядок забезпечення путівками для санітарно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці, звільнені з військової служби внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров'я в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореннями відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами тощо.

Також, окрім Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до ст. 4 якого ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Судова колегія враховує, що факт наявності моральних страждань, викликаних захворюванням та встановленням інвалідності не оспорюється та не потребує додаткового доведення. Зазначені в апеляційній скарзі посилання на те, що стан здоров'я зумовлює фізичні та психоемоційні страждання, витрати на лікування тощо, є достатньо переконливими для висновку про те, що позивачеві завдана моральна шкода.

Разом з тим, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що обов'язок відшкодування не може бути покладений на визначеного позивачем відповідача.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 лютого 2018 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 20.06.2018 р.

Головуючий:

Судді: