Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/532/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.06.2018 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у складі: головуючий-суддя Надопта А.А., секретар судового засідання Стрижак О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Виноградів цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, сектор містобудування та архітектури Виноградівської РДА про визнання права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2, сектор містобудування та архітектури Виноградівської РДА про визнання права власності на нерухоме майно.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 12.02.1998 року було укладено Договір купівлі-продажу будинку, згідно якого відповідач ОСОБА_3 продав позивачу ОСОБА_1, незакінчений будівництвом жилий будинок, що розташований в АДРЕСА_1. Договір нотаріально посвідчений 12.02.1998 року приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №269. Житловий будинок розташований на земельній ділянці, розміром 0.24 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, яка належить ОСОБА_2 на підставі Державного Акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданого Великоком'ятівською сільською радою 08.04.1997 року. Звернувшись до приватного нотаріуса з проханням про вчинення нотаріальних дій щодо відчуження житлового будинку та земельної ділянки в АДРЕСА_1, позивачу було відмовлено, у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на вищевказане нерухоме майно та рекомендовано звернутися в суд для визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку. Позивачем було добудовано спірний житловий будинок на підставі будівельного паспорту на забудову земельної ділянки від 12.12.1996 року та дозволу головного архітектора району на право виконання будівельних робіт. Позивач вважає, що спірний житловий будинок правомірно належить йому, не є самочинним будівництвом, оскільки будівництво було розпочате на виділеній для цього земельній ділянці і воно було проведене за відповідними дозволами, наданими ОСОБА_2, який і продав йому незавершений будівництвом житловий будинок. Просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок та земельну ділянку в АДРЕСА_1.

Сторони в судове засідання не з'явилися.

Позивач подав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі. Вимоги заяви підтримує повністю та просить суд такі задоволити.

Відповідачі подали до суду письмові заяви про розгляд справи без їхньої участі, заперечень відносно позовних вимог не мають.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав.

В судовому засіданні належними та допустимими доказами встановлено наступне.

12.02.1998 року було укладено Договір купівлі-продажу будинку, згідно якого відповідач ОСОБА_3 продав позивачу ОСОБА_1 незакінчений будівництвом жилий будинок, що розташований в АДРЕСА_1. Договір нотаріально посвідчений 12.02.1998 року приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №269.

Предмет договору, а саме житловий будинок, незакінчений будівництвом, готовність якого складала 12%, розташований на земельній ділянці, розміром 0.24 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, яка належить продавцю ОСОБА_2 на підставі Державного Акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданого Великоком'ятівською сільською радою 08.04.1997 року на підставі рішення 6 сесії 22 скликання Великоком'ятівської сільської ради від 29.03.1996 року, зареєстрованого а Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №12.

Звернувшись до приватного нотаріуса з проханням про вчинення нотаріальних дій щодо відчуження житлового будинку та земельної ділянки в АДРЕСА_1, позивачу було відмовлено, у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на вищевказане нерухоме майно та рекомендовано звернутися в суд для визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку.

Жилий будинок належав ОСОБА_3 на праві власності на підставі Будівельного паспорту на забудову земельної ділянки від 12.12.1996 року, Дозволу на виконання будівельних робіт.

З довідки виконавчого комітету Великоком'ятської сільської ради №02-28/80 від 23.01.2018 року, за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканцем АДРЕСА_2, дійсно рахується земельна ділянка по АДРЕСА_1.

З довідки №34/18 від 23.01.2018 року слідує, що житловий будинок в АДРЕСА_1 будівництвом завершений.

Позивачем ОСОБА_1 було добудовано спірний житловий будинок на підставі будівельного паспорту на забудову земельної ділянки від 12.12.1996 року та дозволу головного архітектора району на право виконання будівельних робіт.

Позивач вважає, що житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 правомірно належить йому, даний житловий будинок не є самочинним будівництвом, оскільки будівництво було розпочате на виділеній для цього земельній ділянці і воно було проведене за відповідними дозволами, наданими ОСОБА_2, який і продав незавершений будівництвом житловий будинок.

На замовлення позивача виготовлено технічний паспорт на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1, з якого слідує, що загальна площа будинку становить 205,3 кв.м., в тому числі житлова - 125,4 кв.м.

Як вбачається з технічного огляду конструкцій індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1, щодо можливості подальшої безпечної експлуатації, від 25.01.2018 року, за результатами проведеного технічного обстеження, недоліків, дефектів та пошкоджень не виявлено та встановлено його відповідність вимогам надійності і безпечної експлуатації.

В Договорі купівлі-продажу будинку від 12.02.1998 року не передбачено про перехід права власності до ОСОБА_1 на земельну ділянку на якій розташований предмет договору - житловий будинок АДРЕСА_1.

Право приватної власності на спірну земельну ділянку підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 30.10.2017 року, згідно якого власником земельної ділянки в АДРЕСА_1, площею 0,24 га, кадастровий номер НОМЕР_3, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) є ОСОБА_2

Що стосується визнання права власності на нерухоме майно, то згідно ч.3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», встановлена державна реєстрація саме речових прав на нерухоме майно, а не самих правочинів, з яких набувається це право, а ст.19 цього ж Закону договори та рішення суду зазначає лише як підставу для реєстрації прав, а не як об'єкт державної реєстрації.

Згідно ч. 1 ст. 377 Цивільного Кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до вимог ч.1 ст.120 Земельного Кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У постанові Верховного Суду України у справі №6-2цс15 від 11.02.2015 р. міститься правовий висновок, згідно якого аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Пунктом "е" частини 1 статті 141 Земельного кодексу України встановлено, що однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є - набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Згідно п."а" ч.3 ст.152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, враховуючи ті обставини, що позивач надав суду достатньо доказів, які підтверджують позов, а визнання відповідачами позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що позивач ОСОБА_1 має законне право на визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку в АДРЕСА_1.

Керуючись ст.ст.10, 12, 13, 43, 49, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2. РНОК НОМЕР_1, мешканцем АДРЕСА_1, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, загальна корисна площа 205,3 кв.м., в тому числі житлова - 125,4 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2. РНОК НОМЕР_1, мешканцем АДРЕСА_1, право власності на земельну ділянку в АДРЕСА_1 Виноградівського району Закарпатської області, площею 0,24 га, кадастровий номер НОМЕР_3, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги , відмови у відкритті чи закриттям апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ГоловуючийА. А. Надопта