Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У.№ 335/4740/16 Головуючий у 1 інстанції: Ісаков Д.О.
№ 22-ц/778/2599/18 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Бєлки В.Ю.

Полякова О.З.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5 про поділ майна придбаного у шлюбі,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 26.01.2013 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено шлюб. За час перебування у шлюбі, а саме 07.10.2013 року подружжям придбано 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1. Позивач вказує, що спірне майно придбане за спільні кошти, однак право власності зареєстроване лише на Відповідача, згідно договору купівлі-продажу спірної квартири відповідач укладав договір з письмової згоди дружини, тобто позивача.

У добровільному порядку сторони не можуть вирішити питання про поділ майна придбаного у шлюбі.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд,визнати за нею право власності на 1/4 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2018 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3, на користь ОСОБА_4, судовий збір у розмірі 870 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить частково скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, виклавши другий абзац резолютивної частини в наступній редакції: «Визнати за ОСОБА_4 право власності на ? частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 станом на 07.10.2013 року, вартістю 25934,25 грн.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд безпідставно прийняв позов без дотримання вимог щодо форми та змісту, при розгляді справи по суті не враховано, що всі спільні гроші, подаровані на весілля були витрачені, позивачка погоджувалася не претендувати на ? частину квартири, яка була придбана його матір'ю для нього особисто, але порушила домовленість. Ухвалюючи рішення, суд, на думку апелянта невірно з'ясував обставини справи та не врахував надані докази.

В іншій частині апеляційної скарги йдеться про те, що судом не зазначена вартість частки квартири на яку заявлений позов та просив частково скасувати судове рішення та зазначити в його резолютивній частині про те, що позивач має право власності на 1/4 частку квартири вартістю 25 934,25 гр.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 26.01.2013 року Міським відділом РАЦС реєстраційної служби Запорізького МУЮ було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Після укладення якого ОСОБА_4 змінила прізвище на «ОСОБА_4».

07.10.2013 року, тобто в період шлюбу сторін, було укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М.

Згідно договору, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 придбали в рівних частинах по 1/2 частці вказаної квартири.

Згідно Пункту 5.1. вищезазначеного договору, він укладений за письмовою згодою дружини покупця- ОСОБА_4

Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 19.10.2015 року по справі № 334/11559/14-ц шлюб між сторонами було розірвано. Рішення набрало законної сили 03.01.2015 року.

10 березня 2016 року позивач змінила своє прізвище на дошлюбне - ОСОБА_4 та ім'я на - ОСОБА_4.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції правильно виходив з положень ч. З та ч. 4 ст. 368 ЦК України, за якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відтак законом встановлена презумпція спільності майна, набутого у шлюбі.

Також відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

За загальним правилом застосування презумпції спільної сумісної власності визначеної статтею 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17).

Ураховуючи, що спірна квартира була придбана у період шлюбу сторін, правильним є висновок суду першої інстанції про наявність презумпції спільної сумісної власності подружжя на таке майно, яка повинна бути спростована тим з подружжя, хто її заперечує.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування

На спростування презумпції спільної сумісної власності майна подружжя відповідач не надав належних та допустимих доказів.

Вимога апеляційної скарги про зазначення у резолютивній частині вартості частки квартири, придбаної позивачкою, не може бути задоволена, позаяк знаходиться за межами заявленого позову.

Оскільки спірна квартира була придбана у шлюбі, і відповідач не підтвердив передачу матір'ю грошових коштів для її придбання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність доводів відповідача про належність виключно йому частки спірної квартири на праві особистої приватної власності, правильно застосував правовий висновок Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, який зводиться до обов'язку надання доказів на спростування презумпції спільності сумісної власності подружжя тим з подружжя, хто її не визнає.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2018 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 24.09.2018 р.

Головуючий:

Судді: