20.06.18 Провадження 2/235/917/18
Справа 235/1457/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2018 року м. Покровськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

в складі: головуючого судді Філь О.Є.

за участю секретаря судового засідання Кучерявого М.Ю.

за участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Каморнікова Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Покровську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління поліції охорони в Донецькій області, третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправним та скасування наказу, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 28.03.2018 року звернувся до суду з позовом до Управління поліції охорони в Донецькій області, третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправним та скасування наказу, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На підтвердження своїх позовних вимог позивач ОСОБА_2 зазначив, що він з 15.12.2017 року перебував з відповідачем у трудових відносинах, працюючи на посаді охоронника 1 розряду групи охорони об`єктів та публічної безпеки.

25.10.2017 року він вирішив добровільно вступити на військову службу, в зв`язку з чим Міністерством оборони України в особі Командувача Високомобільними десантними військами Збройних Сил України було укладено з позивачем контракт строком на 5 років, наказом вищезазначеного Командувача за № 2 від 11.01.2018 року позивача було зараховано на військову службу.

Припис про забезпечення прибуття позивача на військову службу 28.02.2018 року було надано до Покровського МВ УПО в Донецькій області 25.02.2018 року.

Наказом начальника Управління поліції охорони в Донецькій області від 26.02.2018 року за № 10 о/с позивача було звільнено з займаної посади відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України.

З витягом із зазначеного наказу позивач був ознайомлений 27.02.2018 року, з 28.02.2018 року позивач проходить військову службу.

Позивач вважає, що наказ про його звільнення суперечить нормам діючого законодавства, тому він просить визнати його незаконним та скасувати, поновити його на попередньому місці роботи, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення, тобто з 27.02.2018 року, по день ухвалення рішення суду. Також позивач просив стягнути на його користь судові витрати, пов`язані з наданням правової допомоги, в розмірі 3000,00 грн.

Крім того, позивач просив визнати поважною причину пропуску строку для звернення до суду, посилаючись на те, що він 27.02.2018 року був вимушений відбути до місця розташування військової частини, де став проходити війську службу, і тільки у вихідний день 09.03.2018 року мав можливість звернутися за правовою допомогою.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити.

Представник відповідача Управління поліції охорони в Донецькій області Каморніков Ю.С. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив повністю відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , посилаючись на те, що його було прийнято на військову службу за контрактом 11.01.2018 року, тобто коли мобілізація не проводилась, особливий стан не був запроваджений. Ці очевидні і загальновідомі обставини унеможливлюють збереження за позивачем середнього заробітку і роблять припинення укладеного з ним трудового договору з підстав, визначених пунктом 3 статті 36 КЗпП України законним та обґрунтованим. Крім того, позивач спочатку 25.10.2017 року уклав контракт, а після цього 15.12.2017 року працевлаштувався, що свідчить про те, що він не мав наміру працювати.

Представник третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_2 в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Відповідно до ст. 77ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 15.12.2017 року перебував з відповідачем у трудових відносинах, працюючи на посаді охоронника 1 розряду групи охорони об`єктів та публічної безпеки (а.с. 12-14).

25.10.2017 року позивач вирішив добровільно вступити на військову службу, в зв`язку з чим Міністерством оборони України в особі Командувача Високомобільними десантними військами Збройних Сил України було укладено з позивачем контракт строком на 5 років (а.с. 9-10), наказом вищезазначеного Командувача за № 2 від 11.01.2018 року позивача було зараховано на військову службу.

Наказом начальника Управління поліції охорони в Донецькій області від 26.02.2018 року за № 10 о/с позивача було звільнено з займаної посади відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України, підстава: витяг з наказу командувача високо мобільних десантних військ Збройних Сил України від 11.01.2018 року № 2 (а.с. 15).

З витягом із зазначеного наказу позивач був ознайомлений 27.02.2018 року, з 28.02.2018 року позивач перебуває не військовій службі (а.с. 16).

Відповідно п. 3 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника-фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову службу), крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до ч.3, 4 ст. 119 цього Кодексу.
25.10.2017 року Міністерство Оборони України в особі командувача Високомобільними десантними військами Збройних Сил України генерал-лейтенанта ОСОБА_3 з позивачем уклало контракт про проходження військової служби у Зборойних Силах України строком на п`ять років, згідно умов контракту ОСОБА_2 добровільно бере на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних Силах України протягом

строку контракту, а в разі настання особливого періоду понад установлений строк контракту (а.с. 9-10).
Згідно довідці № 94 від 07.03.2018 року молодший лейтенант ОСОБА_2 з 28.02.2018 року по теперішній час перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 16).
Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Зі змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.
Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.
За змістом ст. 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація

може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
Тобто, особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
За змістом листа Міністерства оборони України від 01 жовтня 2015 року № 322/2/8417 відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014 в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України. На даний час в Україні діє особливий період.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені ст. 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Указом виконуючого обов`язки Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року, прийняте в межах конституційних повноважень рішення про часткову мобілізацію військовослужбовців строком на 45 діб.
Таким чином, з дня публікації вказаного вище Указу, тобто з 18 березня 2014 року, почався особливий період, рішень про закінчення якого, на час розгляду справи, Президент України не приймав.
Указами Президента України від 06 травня 2014 року, від 21 липня 2014 року та від 14 січня 2015 року також оголошувалася часткова мобілізація військовослужбовців у декілька черг, які були у подальшому звільнені у запас.
Останнє рішення про звільнення у запас військовослужбовців, які були призвані на час мобілізації на особливий період під час третьої черги часткової мобілізації було прийняте Указом Президента України № 441/2016 від 26 вересня 2016 року.
Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх

інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, після видачі цих Указів, Президент України не приймав.
Крім того, рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Таким чином, суд вважає, що позивач був прийнятий на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, а тому він не підлягає звільненню, а увільняється від роботи (звільняється від виконання посадових обов`язків) відповідно до статті 119 КЗпП України. При цьому за ним зберігається місце роботи, посада і середній заробіток.
Водночас, суд враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обовязок і військову службу" громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України.
Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275 -VII поширено дію частин другої і третьої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», частини третьої статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та частини третьої статті 119 КЗпП України в редакції цього Закону на громадян України, які були призвані на військову службу.
Таким чином, працівники, які були звільнені з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, на особливий період, мають бути поновлені роботодавцем на роботі у зв`язку із набуттям чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275-VII.
Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обовязком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоровя і віком, а жіночої статі також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обовязок згідно із законодавством.
Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Статтею 40 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» встановлено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обовязок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.
Призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу у зв`язку з мобілізацією та звільнення з військової служби у зв`язку з демобілізацією проводяться в порядку,

визначеному V Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» (вступив в дію з 01.04.2014) внесені зміни до Законів України «Про військовий обовязок і військову службу», «;Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «;Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до статті 2 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» окремим видом служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період. Виконання військового обовязку і особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим законом та іншими нормативно-правовими актами.
Законом України "Про оборону" визначено поняття особливого періоду - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Скасування особливого періоду здійснюється окремим Указом Президента України « Про демобілізацію « після стабілізації обстановки.
З огляду на зазначене, суд вважає, що вимоги позивача ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню в повному обсязі.
Згідно ст. 235 КЗпП України при винесення рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи.
Згідно з положеннями Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року вимушений прогул працівника має місце при незаконному звільненні або незаконному переведенні, незаконному відстороненні від роботи, невиконанні рішення про поновлення на роботі, затримці видачі трудової книжки, неправильному формулюванні причин звільнення, яке перешкоджало працевлаштуванню працівника, відмови у прийнятті на роботу або несвоєчасному укладенні трудового договору.
Відповідно до довідки № 1015/43/24/01-2018 від 12.06.2018 року (а.с. (а.с. 96), наданої відповідачем на виконання ухвали суду, розмір середньомісячної заробітної плати позивача складає 3625,66 грн., середньоденна заробітна плата складає 164,80 грн (3625,66 грн : 22 день/ кількість робочих днів), тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.02.2018 року по 20.06.2018 року в сумі 12525,01 грн. (164,80 грн. Х 76 робочих днів).
Строк звернення позивача до суду з позовом підлягає поновленню, оскільки він пропущений з поважних причин, так як з письмовим наказом про його звільнення з роботи від 26.02.2018 року позивач ознайомився 27.02.2018 року, а з 28.02.2018 року позивач перебуває на військовій службі, тому він з поважних причин пропустив строк звернення до суду лише на один день.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат

учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В зазначеному випадку наданий розрахунок суми судових витрат на загальну суму 3000, 00 грн., здійснений адвокатом Мамоновим А.А., квитанція до прибуткового касового ордеру (а.с. 23, 24).
При цьому суд враховує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для сторони.
Відповідно до ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідачем не заявлялось клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати в розмірі 3000,00 грн. в повному обсязі.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, приймаючи до уваги задоволення позовних вимог в повному обсязі, а також те, що позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1409,60 грн. ( 704,80 грн. з позовних вимог немайнового характеру та 704,80 грн. з позовних вимог майнового характеру).
На підставі викладеного, керуючись Законом України "Про військовий обов"язок і військову службу", Законом України "Про оборону", Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", п. 3 ч. 1 ст. 36, ч. 3 ст. 119 КЗпП України, ст.ст. 259, 263-268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Поновити позивачу ОСОБА_2 строк звернення до суду.
Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ начальника Управління поліції охорони в Донецькій області № 10 0/с від 26.02.2018 року про звільнення ОСОБА_2 з посади охоронника 1 розряду групи охорони об`єктів та публічної безпеки Покровського міжрайонного відділення УПО в Донецькій області в зв`язку зі вступом на військову службу на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_2 на роботі в Управлінні поліції охорони в Донецькій області на посаді охоронника 1 розряду групи охорони об`єктів та публічної безпеки Покровського міжрайонного відділення УПО в Донецькій області.

Стягнути з Управління поліції охорони в Донецькій області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 12525,01 грн. (дванадцять тисяч п`ятсот двадцять п`ять грн. 01 коп.)

Стягнути з Управління поліції охорони в Донецькій області на користь ОСОБА_2 судові витрати на правову допомогу в розмірі 3000,00 грн. (три тисячі грн.).

Стягнути з Управління поліції охорони в Донецькій області на користь держави судовий збір в розмірі 1409,60 грн.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті та проголошена його вступна та резолютивна частина в судовому засіданні 20 червня 2018 року. Повний текст рішення складено 25 червня 2018 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Апеляційного суду Донецької області, з врахуванням вимог п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України. Апеляційні скарги можуть бути подані протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Управління поліції охорони в Донецькій області, , місцезнаходження: 87515, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Італійська, 84.

Третя особа: Донецький обласний військовий комісаріат, , місцезнаходження: 87535, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Новотрубна, 16.

Суддя: