Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №332/2750/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Яцун О.С.
Провадження № 22-ц/778/374/18 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«13» червня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

ОСОБА_2,

секретар: Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості за приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 03 грудня 2012 року ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 6951,34 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «01» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з Умовами та правилами, Тарифами Банку складають між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України.

В порушення норм закону та умов договору ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у звязку з чим станом на 01 серпня 2016 року має заборгованість 16273,90 грн., яка складається з наступного: 6160,75 грн. - заборгованість за кредитом; 3647,84 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5421,46 грн. заборгованість за пенею та комісією; 1043,85 грн. штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди

На підставі ст.ст. 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором б/н від 03 грудня 2012 року у розмірі 1627390 грн. та судові витрати у розмірі 1378 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 11820,59 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5840,02 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 3269,84 грн., пені у розмірі 2710,73 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалась на вихід судом першої інстанції за межі позовної заяви, зміну строку виконання договору, пропуск строку позовної давності,

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для застосування строку позовної давності стосовно щомісячних платежів, нарахованих банком у період до 16 серпня 2013 року, пені, та відсутності підстав для стягнення штрафу.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Як передбачено ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н від 03.12.2012 року ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 6951,34 гри. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 31.12.2015 року.

За умовами п. 2.1 Генеральної угоди погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, заборгованість ОСОБА_3 за період з 03 грудня 2012 року по 01 серпня 2016 року складає 16273,90 грн., з яких: заборгованість за кредитом 6160,75 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 3647,84 грн., заборгованість за пенею та комісією - 5421,46 грн., штраф відповідно до п.п. 2.2 Генеральної угоди - 1043,85 грн. (а.с.4).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 125).

Застосовуючи до позовних вимог наслідки спливу загальної позовної давності, суд першої інстанції зазначив в рішенні коли розпочався її перебіг та коли він сплив.

Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що оскільки згідно з розрахунком заборгованості ПАТ КБ «Приватбанк» останній платіж за кредитним договором відповідачем ОСОБА_3 здійснено 26.12.2013 року в сумі 20,00 грн., з чим не погодились відповідач та її представник, банком не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту здійснення відповідачем вказаного платежу, то останнім платежем по сплаті заборгованості по кредиту є платіж від 31.05.2013 року на суму 100 грн., відображений в розрахунку банку, з позовом банк звернувся до суду за захистом свого порушеного права 17 серпня 2016 року, а тому заборгованість підлягає стягненню в межах трирічного строку позовної давності за період з 17 серпня 2013 року по 01 вересня 2016 року.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 Цивільного кодексу України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 Цивільного кодексу України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Судом першої інстанції також встановлено та не спростовано сторонами, що умовами кредитного договору передбачено однаковість підстав застосування штрафу та пені як виду цивільно-правової відповідальності боржника за невиконання або неналежне виконання своїх зобовязань.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неприпустимість одночасного застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором штрафу та пені та обґрунтовано відмовив в задоволенні позову в частині стягнення штрафів.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_3 на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовної заяви, оскільки ухвалив рішення про стягнення заборгованості за період з 17 серпня 2013 року по 01 серпня 2017 року в розмірі 11820,59 грн., не може бути прийнято до уваги з наступних підстав.

Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» предявлені станом на 01 серпня 2016 року, що вбачається позовної заяви (а.с.2-4).

Суд першої інстанції при визначенні розміру заборгованості ОСОБА_3, яка підлягає стягненню в межах трирічного строку позовної давності, керувався розрахунком заборгованості, який був наданий банком станом на 01 серпня 2016 року. Період, за який підлягає стягненню пеня, визначений судом з 17 серпня 2015 року по 01 серпня 2016 року.

Отже, вбачається, що судом першої інстанції вірно було визначено період за який підлягає стягненню заборгованість ОСОБА_3 по 01 серпня 2016 року, проте помилково було зазначено кінцевий строк як 01 серпня 2017 року, що є опискою, які підлягає виправленню в порядку ст. 269 ЦПК України, та не свідчить про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Довід апеляційної скарги про зміну строку виконання договору з посиланням на п.1.3, 1.3.1 Генеральної угоди колегія суддів вважає неприйнятним, оскільки зміна строку виконання зобов'язання в повному обсязі є правом банку, який, як видно з виписки з особового рахунку, цим правом не скористався, крім того, відповідно до положень п.2.2 Генеральної угоди саме з цих підстав передбачено відповідальність позичальника щодо сплати штрафу у розмірі 1043,85 грн.(а.с.6), позовні вимоги про стягнення якого банком заявлені до суду.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 червня 2018 року.

Головуючий

Судді: