Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 1414/3044/2012

провадження № 61-4788 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі-ОСОБА_6,
-ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2,
треті особи-Миколаївська міська рада,
-Служба у справах дітей адміністрації Корабельного району виконавчого комітету Миколаївської міської ради,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області у складі суддів: Буренкової К. О., Крамаренко Т. В., Кутової Т. З., від 25 травня 2016 року і касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва у складі судді Беспрозванного В. В. від 09 лютого 2015 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області у складі суддів: Буренкової К. О., Крамаренко Т. В., Кутової Т. З., від 25 травня 2016 року.

Встановив:

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє також в інтересах неповнолітніх ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, треті особи: Миколаївська міська рада, Служба у справах дітей адміністрації Корабельного району виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки, зняття з реєстраційного обліку та виселення.

Позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що 22 березня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 46 000 дол. США зі сплатою 10,08 % річних на суму залишку заборгованості. На забезпечення виконання кредитних зобов'язань між сторонами було укладено договір іпотеки від 22 березня 2007 року, за умовами якого в іпотеку банку було передано квартиру АДРЕСА_1. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником свого зобов'язання утворилася заборгованість за кредитним договором, і це надало позивачеві задовольнити свої вимоги за кредитом за рахунок іпотечного майна шляхом звернення до суду із цим позовом.

На підставі наведеного, з урахуванням уточнених позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором станом на 13 квітня 2012 року в розмірі 54 877,09 дол. США, що еквівалентно 437 919 грн 18 коп., яка складається з: боргу за тілом кредиту - 36 761,58 дол. США, що еквівалентно 293 357 грн 41 коп.; боргу за відсотками - 9 291,22 дол. США, що еквівалентно 74 143 грн 94 коп.; боргу з комісії - 2 160 дол. США, що еквівалентно 17 236 грн 80 коп.; пені - 6 664, 29 доларів США, що еквівалентно 53 181 грн 03 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 (далі - предмет іпотеки), шляхом її продажу з укладанням від імені ОСОБА_6 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення банком усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Крім того, позивач просив суд виселити та зняти з реєстраційного обліку з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6, ОСОБА_7 та неповнолітніх ОСОБА_8 і ОСОБА_9

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що передана в іпотеку спірна квартира має площу 56,90 кв. м, цією іпотекою забезпечено кредитний договір, наданий у іноземній валюті; квартира є єдиним житлом іпотекодавця і членів його сім'ї, у зв'язку з чим позовні вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягають задоволенню згідно із Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 26 травня 2015 року рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2015 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що доводи апеляційної скарги не спростували законних і обґрунтованих висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 26 травня 2015року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Наступним рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 25 травня 2016 року рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2015 року скасовано та ухвалено у справі нове рішення суду про часткове задоволення вимог цього позову. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним 22 березня 2007 року між ОСОБА_6 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», яка на 13 квітня 2012 року становить: за основним кредитом - 36 761,58 доларів США, що еквівалентно 293 357 грн 41 коп.; за відсотками - 9 291,22 дол. США, що еквівалентно 74 143 грн 94 коп.; за комісією - 2 160 дол. США, що еквівалентно 17 236 грн 80 коп., та пені - 33 609 грн 94 коп., а всього - 418 348 грн 09 коп., звернуто стягнення на підставі договору іпотеки від 22 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С. І., укладеного між ОСОБА_6 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», на предмет іпотеки, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 36,50 кв. м, загальною площею 56,90 кв. м, шляхом продажу предмета іпотеки з укладанням від імені ОСОБА_6 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на зазначене іпотечне майно у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, за початковою ринковою (дійсною) ціною для подальшої реалізації у розмірі 547 264 грн. Виселено ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з неповнолітніми ОСОБА_8 та ОСОБА_9 із зазначеної квартири. Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 25 травня 2016 року щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відстрочено на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року. У задоволенні вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_8, ОСОБА_9, про зняття з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1, відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 4 837 грн 15 коп. витрат зі сплати судового збору. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 53 грн 65 коп. витрат зі сплати судового збору.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що банк довів належними доказами факт укладання між сторонами кредитного договору та договору іпотеки, який передбачає право банку на звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, вказаний у позовні заяві, з метою погашення кредитної заборгованості відповідача, розрахованої станом на 13 квітня 2012 року в загальному розмірі 418 348 грн 09 коп. Також апеляційний суд дійшов висновків, що вимоги банку про виселення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з неповнолітніми дітьми підлягають задоволенню. Але, враховуючи, що вимога банку про виселення із вказаної квартири підлягає вирішенню одночасно із зверненням стягнення на іпотечне майно, колегія суддів апеляційного суду дійшла до висновку, що відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» виконання рішення суду в цій частині теж підлягає відстроченню на час дії цього Закону. Позовні вимоги банку про зняття відповідачів з реєстраційного обліку в спірній квартирі апеляційний суд визнав безпідставними, оскільки позивач не зазначив у позовній заяві та не просив суд залучити під час розгляду справи відповідний відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб відповідного управління МВС України, що саме по собі унеможливлює задоволення позову в цій частині.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_7 просить скасувати рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 25 травня 2016 року в частині виселення ОСОБА_7 разом з неповнолітніми ОСОБА_8, ОСОБА_9 зі спірної квартири та ухвалити у справі нове рішення суду в скасованій частині про відмову в задоволенні позовних вимог, а також стягнути з позивача на користь ОСОБА_7 судовий збір в розмірі 128 грн 76 коп., сплачений при поданні касаційної скарги.

Касаційна скарга ОСОБА_7 обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції при розгляді справи не надав належної правової оцінки тому, що всупереч статті 40 Закону України «Про іпотеку» позивач не пред'являв досудову вимогу до неї та дітей про виселення в добровільному порядку з іпотечної квартири, що орган опіки та піклування надав негативний висновок щодо можливості виселення дітей з предмета іпотеки, і тому позов у цій частині безпідставний. Також ці посилання підтверджуються висновками щодо застосування норм права, викладеними в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 січня 2013 року, справа № 42452св12. Крім того, ОСОБА_7 вказує, що ні суд першої ні апеляційної інстанцій безпідставно не досліджували питання щодо виселення відповідачів, мотивуючи це дією мораторію на стягнення за валютними кредитами. Інші доводи касаційної скарги зводяться до правових висновків судів попередніх інстанцій в частині правової кваліфікації процедури продажу майна з прилюдних торгів, однак відповідні висновки судів на вимоги касаційної скарги не впливають.

У своїй касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить скасувати рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09 лютого 2015 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 25 травня 2016 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, а також стягнути з позивача на його користь 39 991 грн 56 коп. судового збору, сплаченого при поданні касаційної скарги.

Касаційна скарга ОСОБА_6 мотивована тим, що суди попередніх інстанції не надали належної правової оцінки доказам позивача у справі щодо наявності, розміру та складових кредитної заборгованості, оскільки наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором суперечить умовам самого кредитного договору, зокрема в частині нарахованої банком пені. Без з'ясування належним чином правильності розрахунку заборгованості ухвалити у цій справі законне і обґрунтоване судове рішення не можна (постанова Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року, справа № 6-190цс15). Також ОСОБА_6 зазначає про передчасність висновків судів попередніх інстанцій щодо виселення з іпотечного житла, оскільки такі вимоги позову є похідними від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки. Звертає увагу ОСОБА_6 і на необхідність перевірки наявності у позивача ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями в разі стягнення (звернення стягнення) кредитної заборгованості в іноземній валюті, чого суди не зробили при розгляді цієї справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2016 року, крім іншого, відкрито касаційне провадження у справі, надано сторонам строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Правом на подання заперечення (відзиву) на касаційну скаргу сторони не скористалися.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

02 лютого 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 15 серпня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_7 підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та її вимог, ОСОБА_7 не погоджується з висновками апеляційного суду щодо позовних вимог в частині виселення її та дітей з іпотечного житла. Питання правомірності чи безпідставності таких вимог позивача ретельно дослідив апеляційний суд, який належним чином мотивував свої висновки з цього приводу.

Так, згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 33 та частинами першою, другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з підпунктом 1 пункту 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа його не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Виходячи із зазначеного, рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Порядок виселення особи визначено у статті 109 ЖК України.

Задовольнивши позовні вимоги банку про звернення стягнення на спірне іпотечне майно, суд апеляційної інстанції правильно одночасно вирішив питання щодо виселення мешканців. При цьому апеляційний суд дослідив питання щодо відсутності згоди органу опіки та піклування - служби у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради на виселення дітей з іпотечної квартири і мотивовано не взяв ці обставини до уваги при вирішенні спору. Також апеляційний суд дійшов правильних по суті висновків, що іпотечна квартира придбана за кошти, надані в іноземній валюті згідно із вказаним вище кредитним договором, що рішення суду в частині виселення слід відстрочити на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Посилання касаційної скарги ОСОБА_7 таких висновків апеляційного суду не спростовують.

Касаційна скарга ОСОБА_6 також підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Апеляційний судо при розгляді справи встановив, що 22 березня 2007 року між позивачем та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір. Банк зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а позичальник зобов'язання щодо повернення кредиту належним чином не виконує, у зв'язку з чим згідно з уточненим розрахунком банку заборгованість ОСОБА_6 за кредитом на 13 квітня 2012 року становила 418 348 грн 09 коп. (а. с. 112-115, т. 1; а. с. 29, т. 2).

У підпункті 16.7.1 пункту 16 договору іпотеки від 22 березня 2007 року, яким забезпечено кредитні зобов'язання ОСОБА_6, сторони визначили, що банк як іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, у тому числі, якщо в момент настання термінів виконання зобов'язань, передбачених договором, вони не були виконані.

Відповідно до пункту 22 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, зазначених в підпунктах 16.7.1, 16.7.2, 16.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

Згідно з пунктом 27 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у тому числі отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

За правилами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

27 червня 2011 року позивач направив ОСОБА_6 повідомлення про необхідність погашення заборгованості в повному обсязі за кредитним договором у тридцятиденний строк, попередивши його про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки та звільнення в добровільному порядку житлового приміщення, яке є предметом іпотеки (а. с. 9, т. 1).

Невиконання іпотекодержателем указаної вимоги закону в разі пред'явлення ним до суду позову не є підставою для відмови в позові, оскільки позивачем реалізується не позасудовий, а судовий порядок звернення на заставлене нерухоме майно. Підтвердженням цього є частина друга статті 35 Закону «Про іпотеку», якою передбачено, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися в будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду в установленому законом порядку.

Згідно зі статтею 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Станом на 22 травня 2015 року ОСОБА_6 є власником іпотечної квартири, і в матеріалах справи відсутні відомості щодо наявності у нього на праві власності іншого житлового приміщення.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 23 березня 2016 року № 142, яка проведена апеляційним судом за клопотанням представника ОСОБА_6, ринкова (дійсна) вартість квартири на час проведення експертизи становила 547 264 грн (а. с. 214-225, т. 2). У засіданні апеляційного суду представник банку не заперечував проти зазначення в рішенні суду про звернення стягнення на предмет іпотеки за початковою ціною, визначеною вказаним висновком експертизи.

Наведені обставити апеляційний суд визнав такими, що свідчать про доведеність позивачем факту наявності між сторонами у справі невиконаних кредитних та іпотечних зобов'язань, що дають підстави для задоволення вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, тощо, у спосіб, вказаний апеляційним судом у рішенні суду.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_6 зводяться до необхідності переоцінки судом касаційної інстанції встановлених апеляційним судом обставин справи шляхом надання нової оцінки доказам позивача щодо розміру кредитної заборгованості, її складових тощо. За правилами частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не наділений процесуальними повноваженнями на встановлення обставин справи чи оцінку зібраних у справі доказів, а тому вказані вище посилання не заслуговують на увагу.

Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_6 є похідними від обґрунтованих висновків апеляційного суду щодо наявності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

За таких обставин оспорюване в касаційному порядку судове рішення суду апеляційної інстанцій відповідно до статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційні скарги - без задоволення. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційних скарг слід покласти на осіб, які їх подали.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційні скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 25 травня 2016 року залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за розгляд справи судом касаційної інстанції покласти на осіб, які подали касаційні скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик