Справа № 236/2192/18
24 вересня 2018 року Краснолиманський міський суд Донецької області в складі:
головуючого судді - Бікезіної О.В.,
за участю секретаря- Снігирьової О.Ю.,
свідків: ОСОБА_1, ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лиман за відсутністю сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
10 липня 2018 року до Краснолиманського міського суду Донецької областінадійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обгрунтування своїх вимог позивач зазначив, що є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Окрім нього у зазначеному будинку зареєстровані його дружина - ОСОБА_1 та його син - відповідач ОСОБА_4. Однак, з 2006 року відповідач за вказаною адресою не проживає, його особисті речі в будинку відсутні, він не приймає участі в облаштуванні житла та не сплачує комунальні послуги. Місце його перебування позивачу не відоме. В добровільному порядку відповідач з реєстрації знятися не бажає, що порушує право власності позивача, а також право користування та розпорядження нерухомим майном у повному обсязі. За цих обставин позивач змушений звернутися до суду з позовом, оскільки рішення суду йому необхідне для зняття відповідача з реєстрації. Просить визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1
Позивач ОСОБА_3, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав, не заперчує проти заочного розгляду справи у разі неявки відповідача, про що суду надав відповідну заяву (а.с.33).
Відповідач ОСОБА_4, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 32), в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи без його участі та відзиву на позовну заяву суду не надав.
Ухвалою суду від 24 вересня 2018 року прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи.
Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується наданими позивачем копією договору про передання житлового будинку від 29 грудня 1992 року, посвідченого державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори (а.с. 10), копією рішення Виконавчого комітету Дробишевської селищної ради № 22 від 22 червня 2011 року "Про переадресування поштової адреси житлових будинків по вулиці Університетська смт. Дробишеве" (а.с. 12), та довідкою Комунального підприємства "Бюро технічної інвентаризації" № 407-3/0.76/КЛ від 18 вересня 2018 року (а.с. 34).
Відповідач ОСОБА_4 є сином позивача, що підтверджується наданою позивачем копією свідоцтва про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_3, виданого повторно 24 вересня 2018 року Лиманським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 30 (а.с. 35).
Згідно інформації, наданої 18 липня 2018 року виконавчим комітетом Лиманської міської ради Донецької області ОСОБА_4 зареєстрований за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18), що також підтверджується довідкою Дробишевського старостинського округу виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області від 09 липня 2018 року (а.с.28).
Відповідач за вказаною адресою з жовтня 2006 року не мешкає, не користуються житлом, не зберігає в приміщенні належне йому майно, про що 09 липня 2018 року складено відповідний акт, посвідчений старостою Дробишевського старостинського округу виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області Погуляй І.М. (а.с. 14). Він фактично змінив місце проживання, однак дотепер не припинив попередньої своєї реєстрації згідно із законодавством України.
Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Ст. 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.
Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950).
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року, п. 63).
Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.
Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Поважними причинами відсутності члена сім'ї понад один рік може бути строкова служба в армії, навчання, лікування, тривалі відрядження тощо.
Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР).
Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Той факт, що ОСОБА_4 з 2006 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 не проживає, особистих його речей в будинку не має підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_1, ОСОБА_2
Свідок ОСОБА_1 суду пояснила, що позивач ОСОБА_3 є її чоловіком, а відповідач - сином. На даний час вона мешкає разом із чоловіком у будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_4 вказаним будинком не користується, його особистих речей у будинку не має, оскільки у 2006 році він поїхав на заробітки та з того часу додому не приїжджав.
Свідок ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що з 1985 року є сусідкою позивача ОСОБА_3 Відповідач ОСОБА_4 є сином ОСОБА_3 Відповідач у вказаному будинку не проживає з 2006 року, він поїхав на заробітки та з того часу більше його не бачила.
З огляду на це, суд вважає вимоги позивача стосовно визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, обґрунтованими і приходить до висновку про необхідність задоволення таких вимог.
Крім того, пунктом 9 частиною 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 року № 3674-VI визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Позивач ОСОБА_3 звільнений від сплати судового збору, оскільки є інвалідом І групи, що підтверджується довідкою серії АВ № 0710456, виданою міжрайонною медико-соціальною експертною комісією м. Слов"янськ 08 серпня 2016 року (а.с. 8).
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 року № 3674-VI за подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір сплачується у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 704,80 гривень.
Частиною 6 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, позов задоволений, судовий збір в розмірі 704,80 гривень підлягає стягненню з відповідача.
Керуючись ст.ст. 317,319,383,391,405 ЦК України, ст.ст. 4,13,18,76-83, 141, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП - НОМЕР_1, який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1, до ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП - НОМЕР_2, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, таким, що втратив право на користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1, який належить на праві приватної власності ОСОБА_7.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку безпосередньо до Апеляційного суду Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження -якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення повинно бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлений 24 вересня 2018 року.

Суддя -