Номер провадження: 22-ц/785/6372/18
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

Черевка П.М.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4,

представника ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 червня 2018 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності, за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача - Споживчого товариства «Житлово-Будівельний кооператив «Будова-Жилбуд»,

встановив:

17.08.2017 року позивач ОСОБА_5 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, згодом змінивши предмет позову, просив суд:

- визнати його особистою приватною власністю машино-місце: будівельний номер АДРЕСА_1

- визнати його особистою приватною власністю трьохкімнатну квартиру, будівельний номер АДРЕСА_2 та встановити порядок виконання рішення, вказавши, що воно є підставою для державної реєстрації УДР юридичного департаменту ОМР права власності за позивачем на машино-місця: будівельний номер АДРЕСА_3, відмітка: 8.350, та трьохкімнатної квартири будівельний номер АДРЕСА_2.

Позивач ОСОБА_5 мотивував свої вимоги тим, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а саме 04.07.2014 року між відповідачем ОСОБА_3 та Споживчим товариством «Житлово-Будівельний кооператив «Будова-Жилбуд»(далі - СТ «ЖБК «Будова-Жилбуд») було укладено договір асоційованого членства у вказаному СТ № 2/119-Б, предметом якого є приймання участі пайовика в будівництві будинку в АДРЕСА_2 та після введення його в експлуатацію - отримання закріпленого за ним машино-місця, будівельний номер АДРЕСА_2, відмітка: 8.350, за умови виконання пайовиком зобов'язань за цим договором, та трьохкімнатної квартири, будівельний номер АДРЕСА_2 за договором № 4/57 від 20.05.2015 року.

На виконання умов вищевказаних договорів, відповідачем були внесені на рахунок СТ «ЖБК «Будова-Жилбуд»за договором № 2/119-Б від 04.07.2014 року 200 000,00 грн., та за договором № 4/57 від 20.05.2015 року 1 839 207 грн., однак, джерелом походження грошових коштів, які були внесені за договорами асоційованого членства (інвестиційними договорами) ОСОБА_3, є заробітна плата позивача, отримана ним в результаті роботи моряком за контрактами.

Представник позивача - ОСОБА_7 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача - ОСОБА_8 у судовому засіданні позов не визнав, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити з тих підстав, що сплачені за вищевказаними договорами асоційованого членства в СТ «ЖБК «Будова-Жилбуд» грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя, а тому і майнові права на придбання квартири і машино-місця є також спільною сумісною власністю подружжя.

Представник третьої особи без самостійних вимог СТ «ЖБК «Будова-Жилбуд» до судового засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду цивільної справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 червня 2018 року позов ОСОБА_5 було задоволено.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_5 машино-місце: будівельний номер АДРЕСА_2, відмітка: 8.350.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_5 трьохкімнатну квартиру будівельний номер АДРЕСА_2.

Встановлено порядок виконання рішення суду, за яким воно є підставою для державної реєстрації УДРЮ юридичного департаменту ОМР права власності за ОСОБА_5 на машино-місце: будівельний номер АДРЕСА_3, відмітка: 8.350 та трьохкімнатну квартиру будівельний номер АДРЕСА_2.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

До суду апеляційної інстанції з'явились: представник апелянта ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4, представник позивача ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_6, інші особи до суду не з'явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання (т.2, а.с.226-229).

При цьому, згідно Витягу з Єдиного реєстру юридичних осіб СТ ЖБК «Будова-Жилбуд» припинив свою діяльність 15.01.2018 року, про що здійснений реєстрацій запис № 2043380 (т.2, а.с. 246-249).

Що стосується клопотання адвоката ОСОБА_6 про відкладення розгляду справи від 10.09.2018 року, з посиланням на те, що вона знаходиться у відрядженні за межами м. Одеси, та яке надійшло до суду апеляційної інстанції 11.09.2018 року (т.3, а.с.12), то в судовому засіданні адвокат ОСОБА_6 заявила, що такого клопотання вона не складала, підпис в ньому не її, а тому не заперечувала проти слухання справи, у тому числі без участі іншого представника позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_7, оскільки до суду з'явились представники сторін.

У зв'язку з викладеними обставини, колегія суддів вирішила слухати справу за участю представників сторін і на підставі наявних у справі доказів.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що вищезазначені трьохкімнатна кватира і машино-місце були придбані за особисті грошові кошти позивача ОСОБА_5, якими є його заробітна плата за контрактами на суднах закордонного плавання, а тому вказане майно є його особистою приватною власністю.

Проте, з таким висновком суду погодитись не можна, з огляду на наступне.

Ті обставини, що 27.08.2011 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований другим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ОМУЮ, актовий запис № 293, який рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.10.2016 року був розірваний, визнані сторонами і підтверджується матеріалами справи, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

З цих же підстав вважаються встановленими і не підлягають доказуванню ті обставини, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а саме 04.07.2014 року між відповідачем ОСОБА_3 та СТ «ЖБК «Будова-Жилбуд» було укладено договір асоційованого членства у вказаному СТ № 2/119-Б, предметом якого є приймання участі пайовика в реалізації уставних задач СТ «ЖБК «Будова-Жилбуд» шляхом внесення в повному обсязі своєї долі в СТ, з метою здійснення останнім будівництва будинку по АДРЕСА_2 за рахунок внесеного пайовиком паю, приймання на себе в розмірі цільового внеску частини витрат, пов'язаних з утриманням СТ та реалізації статутних задач та умов даного договору.

У свою чергу СТ «ЖБК «Будова-Жилбуд» зобов'язалось здійснити будівництво будинку та після введення його в експлуатацію, передати пайовику закріплене за ним машино-місце: будівельний номер АДРЕСА_3, відмітка: 8.350, за умови виконання пайовиком зобов'язань за цим договором. Відповідно до п. 2.1. та п. 4.1.2 цього договору пайовик зобов'язаний внести долю в розмірі 200000,00 грн. та після введення будинку в експлуатацію зобов'язаний отримати машино-місце у власність від СТ «ЖБК «Будова-Жилбуд» шляхом підписання акту приймання-передачі.

20.05.2015 року між відповідачем ОСОБА_3 та СТ «ЖБК «Будова-Жилбуд» укладено договір асоційованого членства в споживчому товаристві № 4/57, предметом якого є приймання участі пайовика в реалізації уставних задач СТ шляхом внесення в повному обсязі своєї долі в СТ «ЖБК «Будова-Жилбуд», з метою здійснення останнім будівництва будинку за рахунок внесеного пайовиком паю, приймання на себе в розмірі цільового внеску частини витрат, пов'язаних з утриманням СТ та реалізації статутних задач та умов даного договору.

У свою чергу, СТ «ЖБК «Будова-Жилбуд» зобов'язалось здійснити будівництво будинку та після введення його в експлуатацію, передати пайовику трьохкімнатну квартиру, будівельний номер АДРЕСА_2 Відповідно до п. 2.1. та п. 4.1.2 цього договору, пайовик зобов'язаний внести долю в розмірі 1 839 207, 00 грн., та після введення будинку в експлуатацію пайовик зобов'язаний отримати вказану квартиру у власність від СТ шляхом підписання акту приймання-передачі.

Оскільки позивач постійно перебував у рейсах, 09.02.2012 року з метою реалізації придбання майна, а саме: квартири та машино-місця в будинку по АДРЕСА_2, позивачем було видано на ім'я відповідача генеральну довіреність на розпорядження всім його майном для оформлення договорів пайової участі та сплату пайових внесків за договорами та ведення всіх його справ, терміном на три роки.

За договором № 2/119 -Б від 04.07.2014 року відповідач ОСОБА_3 внесла на рахунок СТ «ЖБК «Будова-Жилбуд» суму 200 000, 00 грн., за договором № 4/57 від 20.05.2015 року внесла суму в розмірі 1 839 207, 00 грн., що підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів №, № 858, 933, 944, 939, 929, 907, 894, 900, 889, 877, 873, 867, 1153.

Зазначені обставини також визнані сторонами і підтверджуються матеріалами справи, а тому також вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

Спірним в даному випадку є питання стосовно того, за які кошти були придбані майнові права на вищевказані трьохкімнатну квартиру і машино-місце, чи були ці кошти особистою приватною власністю позивача, чи спільною власністю подружжя ОСОБА_3, та як наслідок, чи були правові підстави для визнання за позивачем права особистої приватної власності на вищевказану трьохкімнатну квартиру та машино-місце в будинку по АДРЕСА_2.

Так, суд першої інстанції обрунтовано виходив із того, що офіційне походження вказаних грошових коштів підтверджується довідкою ПП «Альфа-Навігейшн» № 1443/2016 від 07.03.2016 року, у якій зазначено, в який період часу та за якими контрактами працював позивач ОСОБА_5 та підтверджує доводи позивача стосовно його неможливості самостійно сплачувати пайові внески за вказаними інвестиційними договорами. Крім того, матеріали справи містять копії контрактів, які, також, підтверджують перебування позивача в рейсах під час здійснення відповідачем внесення пайових внесків за договорами.

Випискою АБ «Південний» по рахунку приватного клієнта ОСОБА_5 № НОМЕР_1 від 26.09.2017 року підтверджується рух грошових коштів у період часу внесення пайових внесків на виконання умов вказаних договорів інвестування.

Офіційне походження грошових коштів, які належать позивачу, але які були зняті відповідачем, як дружиною, на підставі генеральної довіреності та внесені на рахунок СТ «ЖБК «Будова-Жилбуд» підтверджуються заявами до АТ «УкрСиббанк», АБ «Південний» на видачу готівки № № 16, 124, 91, 59, 97, 21, 43, 147, 95, 101, 26, 14, 110, 110, 97, 52, 26, 37, 48, 79, 85, 65, 90, 22, 122, 67, 84, 1154045, 1324104, 1495632, 1899150, 2468100, 614203, 1030198, 1222265, 1617760, 1075399, 1330464, 1507917, 1680575, 2092139, 2312164, 1203, 1731.

Із відповіді АТ «УкрСиббанк» № 76-16/1 від 19.01.2017 року вбачається, що на рахунок ОСОБА_3 № НОМЕР_2 за період з 10.09.2014 року по 11.10.2016 року надійшло 35 000,00 доларів США від компанії Wallem GMBH, що підтверджує доводи представника позивача щодо походження грошових коштів в якості заробітної плати саме від роботи на суднах закордонного плавання за контрактами.

Відповідно до звіту бухгалтера економіста ОСОБА_9, наданого представником позивача в якості доказу, який має значення для справи, за період з вересня 2011 року по червень 2015 року відповідачем було знято з рахунків позивача 164 818, 18 доларів США та від компанії Wallem GMBH на її рахунок було перераховано 38 790,00 доларів США.

Крім того, із виписки по рахунку АБ «Південний» № НОМЕР_3 вбачається, що доходи ОСОБА_5 за період з серпня 2011 року по червень 2015 року складали 209 062, 92 доларів США.

Із довідки АБ «Південний» від 13.12.2017 року № 49-65946 БТ вбачається, що за період з березня 2009 року по вересень 2015 року до поточного рахунку позивача були видані додаткові картки на ім'я відповідача ОСОБА_3, що також підтверджує доводи сторони позивача щодо можливості вільного доступу до рахунків та грошових коштів ОСОБА_5

Разом з тим, ці обставини підтверджують доводи сторони відповідача про те, що зароблені грошові кошти позивачем ОСОБА_5 за контрактами на суднах закордонного плавання за період шлюбу, були не чим іншим як спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5, якими відповідач ОСОБА_3 мала право вільно розпоряджатись.

Таким чином, дійшовши висновку про те, що майнові права на вищевказані кватиру і машино-місце були придбані за грошові кошти, які були зароблені одним із подружжя ОСОБА_3 - позивачем ОСОБА_10 в якості заробітної плати за роботу на суднах закордонного плавання, суд дійшов помилкового висновку про те, що ці кошти є особистою приватною власністю позивача ОСОБА_5 і не є сумісною власністю подружжя ОСОБА_5.

Так, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року роз'яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи та на те, що знаходиться в третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте до шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто, речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, кошти, одержані як відшкодування за втрату, пошкодження речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди, страхової суми, одержані за обов'язком або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

У правовій позиції, викладеній Верховним Судом України в постанові від 16.12.2015 року в справі № 6-2641цс15, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині й чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй /йому особисто.

Тобто, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1. Час набуття майна, 2. Кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна, хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя за особисті кошти якого воно придбано.

Статтями 57, 60 СК України встановлені загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності, 2. Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного із них.

Однак, як було зазначено вище і не оспорюється сторонами, грошові кошти, за які були придбані майнові права на квартиру і машино-місце, були отримані позивачем в якості заробітної плати в період шлюбу сторін ОСОБА_5 - чоловіком ОСОБА_5, який є позивачем у справі, а тому є нічим іншим як їх спільною сумісною власністю, враховуючи також те, що позивач ОСОБА_5 видав довіреність відповідачу ОСОБА_3 на вільне розпорядження вказаними грошовими коштами.

Будь-яких доказів того, що грошові кошти, за які були придбані майнові права на спірні квартиру і машино-місце, були отримані ОСОБА_5 до шлюбу, або іншим шляхом, а не в якості заробітної плати в період шлюбу, спростовуються як матеріалами справи, так я самим позивачем ОСОБА_5 в його первісній позовній заяві і в заяві про зміну предмету позову (т.1, а.с.2, т.2, а.с.65).

На думку колегії суддів, суд безпідставно вказав, що трудова книжка і розмір доходів відповідача ОСОБА_3 не підтверджує її фінансову участь у придбанні спірного майна, оскільки в даному випадку вона не повинна доводити свою фінансову участь у придбані спільного майна подружжя.

При цьому колегія суддів зазначає, що 03 жовтня 2013 року у сторін народився син ОСОБА_11 (т.3, а.с.15), тобто через 2 роки після укладення шлюбу і за три роки до його розірвання, а тому відповідач ОСОБА_3 мала право на отримання відпустки по догляду за дитиною сторін до досягнення нею трирічного віку, тобто до 03 жовтня 2016 року, однак продовжувала працювати і отримувати дохід в інтересах сім'ї ОСОБА_3.

Саме в цей період часу, а саме: в 2014 та 2015 роках і були придбані майнові права на спірні квартиру і машино-місце.

Більше того, згідно виписок з місця роботи про доходи та виписки банку за період з лютого 2013 року по червень 2015 року, дохід ОСОБА_3 становив 70 539, 36 грн., що судом першої інстанції не було взято до уваги.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що спірна трьохкімнатна квартира і машино-місце були придбані саме для сумісних сімейних потреб - користування цим майном сім'єю ОСОБА_3: позивачем, відповідачем і їх спільною дидитно, що додатково свідчить про те, що вищевказані права на квартиру і машино-місце були придбані для сім'ї ОСОБА_3 і є їх спільною сумісною власністю.

Слід також зазначити, що майнові права на спірні квартиру і машино-місце були придбані відповідачем ОСОБА_3 не за довіреністю ОСОБА_5 і не на його ім'я, а особисто на ім'я відповідача ОСОБА_3, що додатково свідчить, що вказані майнові права ОСОБА_3 придбавала не в інтересах позивача ОСОБА_5 і не для його особистих потреб, а для потреб сім'ї ОСОБА_5.

З цих підстав, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що фактично позивач ОСОБА_5 є інвестором та власником трьохкімнатної квартири, будівельний номер АДРЕСА_2 та машино-місця: будівельний номер АДРЕСА_3, відмітка: 8.350.

Колегія суддів також вважає за необхідне вказати, що визнаючи право власності на трьохкімнатну квартиру і машино-місце, суд не врахував, що таке право власності не виникло ні у нього, ні у відповідача ОСОБА_3

Так дійсно, 21.04.2016 року на підставі акта готовності об'єкта до експлуатації від 07.04.2016 року був виданий Сертифікат серія ІУ № 9, яким Державна архітектурно-будівельна інспекція України засвідчила відповідність закінченого будівництвом об'єкта «Будівництво житлового комплексу з вбудованими приміщеннями громадського призначення в АДРЕСА_2 проектній документації та підтвердила готовність об'єкта до експлуатації.

Однак матеріали справи не містять доказів передачі у власність відповідача за актами приймання-передачі від СТ «ЖБК «Будова-Жилбуд» трьохкімнатної квартири, будівельний номер АДРЕСА_2 та машино-місця: будівельний номер АДРЕСА_3, відмітка: 8.350.

Тобто, суд в даному випадку виходив із припущення, яке не підтверджено матеріалами справи, що не може бути покладено в основу судового рішення, як то передбачено ч. 6 ст.81 ЦПК України.

У відповідності до вимог статей 328, 331 та ст. 334 ЦК України, набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти. Право власності в набувача за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо право власності на новостворене нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності на нього виникає з моменту державної реєстрації.

Оскільки у відповідності до ст. 182 ЦК України право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, то при відсутності цієї реєстрації право власності не виникає.

Крім того, відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом ст. 26 вищевказаного Закону, записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Як було зазначено вище, статтею 331 ЦК України встановлене загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

На час укладення сторонами договору про фінансування будівництва правовідносини щодо залучення коштів фізичних осіб з метою фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулювалися Законами України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» від 19 червня 2003 року № 978-IV та «Про інвестиційну діяльність» від 18 вересня 1991 року № 1560-ХІІ.

Судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Ні зазначеними вище нормами, ні нормою статті 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Порядок оформлення права власності на об'єкт інвестування після прийняття такого об'єкту в експлуатацію визначено зазначеними нормами.

Беручи до уваги, що моментом виникнення майнових прав, а саме: суб'єктивних прав учасників правовідносин, пов'язаних з володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності, яке ні позивачем, ні відповідачем на спірні об'єкти нерухомості не набуте, вимоги позивача про визнання його власником трикімнатної квартири та машино-місця не грунтуються на законі.

Зазначена правова позиція також підтверджується судовою практикою Верховного суду України, а саме Постановою від 18.02.2015р по справі №6-244цс14.

З цих підстав, та враховуючи, що ні у позивача, ні у відповідача не виникло право власності на спірні квартиру і машино-місце, суд не мав права застосовувати до спірних правовідносин ч.1 ст. 392 ЦК України, згідно якої власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто суд першої інстанції не мав права визнавати за позивачем право власності на спірні машино-місце: будівельний номер АДРЕСА_3, відмітка: 8.350, та трьохкімнатну квартиру будівельний номер АДРЕСА_2 і встановлювати порядок виконання рішення, вказавши, що воно є підставою для державної реєстрації УДР юридичного департаменту ОМР права власності на вказані об'єкти нерухомості за позивачем.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У зв'язку з цим, апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати і прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити.

Крім того, на вимогу ст. 142 ЦПК України колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 сплачений нею судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 634,64 грн., та на користь державного бюджету судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 11 365,36 грн. на розрахунковий рахунок апеляційного суду Одеської області.

При цьому, колегія суддів виходить із того, що за подання апеляційної скарги ОСОБА_3 належало сплатити 12000 грн., однак вона сплатила лише 634,64 грн., у зв'язку з чим різницю у сумі 11 365,36 грн. слід стягнути з ОСОБА_5 на корись державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 142, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3задовольнити та прийняти постанову, якою рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 червня 2018 року скасувати і у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 сплачений нею судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 634,64 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь державного бюджету судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 11 365,36 грн. (одинадцять тисяч триста шістдесят п'ять гривень 36 копійок), на розрахунковий рахунок апеляційного суду Одеської області, за наступними реквізитами:

Отримувач коштів - УК у м.Одесі/Малиновськ. р-н/22030101

Код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 38016923

Банк отримувача - Казначейство України (ЕАП)

Код банку отримувача (МФО) - 899998

Рахунок отримувача - 0031

Код класифікації доходів бюджету - 22030101

Призначення платежу - *;101;

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20.09.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко

П.М. Черевко