АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року

м. Харків

справа № 645/34/17

провадження № 22-ц/790/2264/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Тичкової О.Ю.,

розглянув в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном за апеляційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2017 року (в складі судді Шарка Ю.В.),

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив вселити його до належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову посилався на те, що він є законним власником вищевказаної квартири, проте відповідачі протиправно чинять йому перешкоди у вселенні до належної йому на праві власності квартири, що порушує його права та інтереси як власника нерухомого майна.

Позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву про підтримання позовних вимог у повному обсязі, просив їх задовольнити.

Відповідачі та їх представники у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном задоволено.

Вселено ОСОБА_1 до належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 183,73 грн. з кожного.

Зобов'язано Управління Державної казначейської служби України у Фрунзенському районі м. Харкова Харківської області повернути ОСОБА_1 судовий збір за вимогу, від якої позивач відмовився, у розмірі 551,20 грн., перерахований згідно квитанції № 0.0.679965562.1 до державного бюджету України.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 січня 2018 року заяву ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення суду від 20 вересня 2017 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_2, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовитиу повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянти зазначали, що твердження суду першої інстанції на той факт, що вони не з'являлись до суду не відповідає дійсності, оскільки, в матеріалах справи містять явочні листи з підписами їх представника - ОСОБА_6

Крім того, апелянти посилаються на те, що ксерокопії, які містяться в матеріалах справи, не є доказами та суд першої інстанції не міг їх досліджувати та надавати їм оцінку.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 квітня 2018 року в порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи був призначений в порядку письмового провадження без виклику учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на спірну квартиру перейшло до позивача на законних підставах. Позивач, як власник квартири, вправі володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а відповідачі порушують його право власника.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 29.04.2010 року між ОСОБА_7 (Іпотекодержатель) та ОСОБА_2, ОСОБА_3 (Іпотекодавця) укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., реєстровий номер № 1460.

Згідно з Іпотечним договором від 29.04.2010 року, сторони домовились про позасудове звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1, в разі невиконання ОСОБА_2, ОСОБА_3 Договору позики укладеного між Іпотекодержателем та Іпотекодавцями.

29.04.2010 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 укладено Договір відступлення права вимоги за Іпотечним договором, посвідченим Малаховою Г.І. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 29.04.2010 року за реєстровим № 1460.

Згідно з Відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 76714895 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 65,1 кв.м., житловою площею 41,3 кв.м. на підставі дублікату Іпотечного договору, серія та номер: реєстровий № 1366 виданий 04.07.2016 року, видавник Малахова Г.І. приватний нотаріус ХМНО, Договір іпотеки від 29.04.2010 року за реєстровим № 1460 виданий приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І.; Договору відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. 29.04.2010 року за реєстровим №1460, серія та номер: реєстровий № 1355, виданий 08.08.2016 року, видавник: Анохіна В.М., приватний нотаріус КМНО, зареєстровано за ОСОБА_1, номер запису про власність: 18106129 від 17.12.2016 року.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За статтею 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Положеннями статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про вселення.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, оскільки позивач, як власник, вправі володіти та користуватись належним йому майном.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

доказування.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 червня 2018 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

О.Ю. Тичкова