Провадження № 6/761/392/2018
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

при секретарі - Подоляні Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за поданням державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка Владислава Андрійовича про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_2, -

В С Т А Н О В И В :

24 травня 2018 року до суду надійшло подання державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка Владислава Андрійовича про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_2, згідно якого просить суд надати дозвіл на проникнення до квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2

Свою заяву обґрунтовував тим, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень департаменту ДВС Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-16665/10, виданого Шевченківським районним судом м. Києва 26 січня 2011 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» 22 829 678,31 грн., а також судовий збір у розмірі 1 700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн. Як зазначає державний виконавець, боржником добровільно вимоги виконавчого документа виконано не було. При неодноразових виходах державного виконавця за вказаною адресою з метою здійснити опис майна, що належить боржнику, доступу державному виконавцеві не було надано, про що складено відповідні акти. На думку державного виконавця, такі обставини у своїй сукупності свідчать про ухилення боржника від виконання рішення, на підставі чого звернувся до суду з відповідним поданням.

Ухвалою суду від 29 травня 2018 року справу призначено до розгляду на 06 червня 2018 року.

Державний виконавець у судове засідання не з'явився, матеріали подання не підтримав, про час та місце слухання справи повідомлявся судом належним чином.

Сторони виконавчого провадження відповідно до ч. 2 ст. 439 ЦПК України у судове засідання не викликалися.

Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, приходить висновку, що подання не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 439 ЦПК України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні у Відділі примусового виконання рішень департаменту ДВС Міністерства юстиції України знаходиться виконавчий лист №2-16665/10, виданий Шевченківським районним судом м. Києва 26 січня 2011 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість у сумі 22 829 678,31 грн., а також судовий збір у розмірі 1 700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн.

Державний виконавець зазначає, що 11 грудня 2013 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо виконання вищезазначеного виконавчого документа ВП №41176175, та надано строк на добровільне виконання вимог виконавчого документу, однак, заборгованість боржником досі не погашена.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні будь-які докази, що свідчать про отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження від 11 грудня 2013 року.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що була чинна на день винесення постанови про відкриття виконавчого провадження) копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 31 зазначеного вище Закону копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до ст. 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Згідно вимог ч. 1 ст. 27 Закону у разі ненадання боржником у строки, встановлені ч. 2 ст. 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Таким чином, державний виконавець, починаючи виконувати рішення, повинен пересвідчитися, чи отримана боржником копія постанови про відкриття виконавчого провадження і чи здійснені ним дії, спрямовані на добровільне виконання рішення у встановлений постановою строк.

Між тим, до суду не подано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження отримання постанови про відкриття виконавчого провадження боржником.

Постановою від 11 грудня 2013 року у рамках виконавчого провадження №41176175, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2

Актом державного виконавця від 03 листопада 2016 року встановлено відсутність можливості потрапити до квартири за адресою: АДРЕСА_1, з метою проведення її опису, оскільки двері зачинені. В дверях залишено виклик боржнику з вимогою з'явитись до державного виконавця 08 листопада 2016 року.

25 січня 2017 року у рамках виконавчого провадження №41176175 винесено постанову про призначення проведення виконавчих дій щодо опису та арешту квартири АДРЕСА_1, зобов'язано боржника надати доступ до квартири 06 лютого 2017 року об 11 год. 00 хв.

Натомість, актом від 06 лютого 2017 року зафіксовано відсутність можливості потрапити до квартири, на дзвінки у двері невстановлена особа чоловічої статі відмовилась відкривати двері.

Згідно виклику державного виконавця від 03 травня 2017 року зобов'язано ОСОБА_2 з'явитись до державного виконавця 23 травня 2017 року о 11 год. 30 хв. для надання особистих пояснень з приводу ухилення від виконання рішення.

Листом від 17 травня 2017 року ОСОБА_2 повідомила державного виконавця, що про існування виконавчого провадження відносно неї дізналась лише 15 травня 2017 року та просила надати можливість з'явитись до виконавчої служби в інший день, заздалегідь повідомивши дату.

06 червня 2017 року державним виконавцем оформлено виклик, згідно якого зобов'язано ОСОБА_2 з'явитись до державного виконавця 20 червня 2017 року о 11 год. 30 хв. для надання особистих пояснень з приводу ухилення від виконання рішення.

Актом від 20 червня 2017 року зафіксовано, що за викликом державного виконавця від 06 червня 2017 року з'явився представник боржника - адвокат ОСОБА_3 та надав письмові пояснення боржника від 19 червня 2017 року.

У відповідності до пояснень ОСОБА_2 від 19 червня 2017 року остання повідомила державного виконавця, що оскільки квартира за адресою: АДРЕСА_1, є місцем постійного мешкання останньої та її родини, відповідно до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно у власності ОСОБА_2 не перебуває, виконавчий документ має бути повернутий стягувачу у відповідності до вимог ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, 19 червня 2017 року ОСОБА_2 було також подано клопотання про повернення виконавчого документу стягувачу у відповідності до вимог ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом вимоги державного виконавця від 17 грудня 2017 року ОСОБА_2 бути 27 грудня 2017 року о 11 год. 30 хв. за адресою: АДРЕСА_1. Вказана вимога направлена боржникові 15 грудня 2017 року, про що свідчить відповідний фіскальний чек.

Згідно акту від 27 грудня 2017 року при виході за адресою: АДРЕСА_1, двері державному виконавцю ніхто не відчинив.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

При цьому, згідно ч.1 та п.4 ч.3 ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв'язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду.

За умовами ч. 1, 2 ст. 30 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства.

За змістом наведених вище норм національного та міжнародного законодавства, проникнення у житло, як обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим. Таким чином, рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника-фізичної особи має бути вмотивованим і ґрунтуватися на доказах, які підтверджують перешкоджання боржника вільному доступу державного виконавця до цього житла чи іншого володіння.

Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього виконавчим документом зобов'язань.

Для цього, перш за все, є необхідним встановити факт обізнаності боржника про відкрите виконавче провадження та необхідності вчинення дій щодо виконання виконавчого документа.

Так, враховуючи, що до матеріалів справи не долучено жодних доказів на підтвердження обізнаності боржника з приводу відкриття виконавчого провадження та можливості добровільного виконання рішення, зокрема, доказів направлення постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованим повідомленням та доказів отримання боржником постанови про призначення проведення виконавчих дій щодо опису та арешту квартири від 25 січня 2017 року і виклику державного виконавця від 03 травня 2017 року, суд приходить до висновку, що про наявність виконавчого провадження ОСОБА_2 стало відомо лише 15 травня 2017 року, про що свідчить її лист від 17 травня 2017 року.

За таких обставин, з матеріалів подання вбачається, що боржник був належним чином повідомлений про необхідність з'явитись до державного виконавця 20 червня 2017 року о 11 год. 30 хв., а також бути за адресою: АДРЕСА_1, 27 грудня 2017 року о 11 год. 30 хв.

При цьому, 19 червня 2017 року боржником заявлено клопотання про повернення виконавчого документу стягувачу у відповідності до вимог ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

За умовами ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Разом з тим, з матеріалів подання не вбачається результатів розгляду клопотання ОСОБА_2 про повернення виконавчого документу стягувачу у відповідності до вимог ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 19 червня 2017 року, а також повідомлення сторін виконавчого провадження про такий результат.

Таким чином, суд вважає, що оскільки ОСОБА_2, заявивши відповідне клопотання, очевидно розраховувала на його задоволення та не була повідомлена належним чином про результати його розгляду, при цьому щоразу після виклику державного виконавця реагує письмовими поясненнями, згідно яких, зокрема, зазначила, що працює у м. Дніпро, а тому приїжджає у квартиру, за адресою: АДРЕСА_1, лише на вихідні, крім того, згідно даних адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України від 15 листопада 2016 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, відтак відсутні підстави вважати, що остання умисно ухиляється від виконання покладених на неї зобов'язань.

Фактично після надання боржником відповідного клопотання, остання була повідомлена про необхідність бути за адресою мешкання лише одного разу, а саме 27 грудня 2017 року, а відтак відсутня систематичність дій або бездіяльності боржника, що свідчила б про умисне ухилення нею від виконання покладених на неї зобов'язань.

У відповідності до ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Так, наприклад, за п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

З матеріалів подання не вбачаються спроби державного виконавця виконати рішення суду іншим шляхом, аніж виявлення належного боржникові нерухомого майна та здійснення опису майна, тоді як у відповідності до ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» першим шляхом примусового виконання рішення є звернення стягнення на кошти боржника.

Натомість, до матеріалів подання не приєднано доказів підтвердження використання державним виконавцем всіх можливих заходів виконання рішення суду у примусовому порядку.

Статтею 41 Конституції України закріплено непорушність права власності, що полягає в його недоторканності, а водночас і в недоторканості самого майна власника.

За ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналізуючи вказані норми права, суд приходить до висновку, що така міра як проникнення до житла боржника, є крайньою мірою та має бути застосовано державним виконавцем у виключних випадках, після вичерпання всіх інших можливих способів виконання рішення.

За таких обставин, звернення державного виконавця із відповідним поданням є передчасним, а відтак подання є необґрунтованим та недоведеним, а тому таким, що задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 209, 210, 376 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні подання державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка Владислава Андрійовича про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_2 - відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції протягом п'ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складений 18 червня 2018 року.

Суддя: