Постанова

Іменем України

20 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 202/3266/17

провадження № 61-41127св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

треті особи: комунальне житлово-експлуатаційне підприємство № 21, орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 09 січня

2018 року у складі судді Слюсар Л. П. та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2018 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Свистунової О. В., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_7, треті особи: комунальне житлово-експлуатаційне підприємство № 21, орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що позивачі разом із відповідачкою на підставі виданого виконавчим комітетом Індустріальної ради народних депутатів міста Дніпропетровська ордеру від 11 серпня 1977 року № 342 вселились у квартиру АДРЕСА_1.

Перешкод у користуванні квартирою вони відповідачці не створювали, але у 2009 році, забравши з квартири усі свої речі і малолітню доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідачка добровільно виселилася з вказаної квартири та вселилася в житло свого цивільного чоловіка - ОСОБА_9, але з реєстрації місця постійного проживання в квартирі так і не знялася. З того часу відповідачка у спірній квартирі не мешкає, витрати на її утримання не несе, платежі за комунальні послуги не сплачує. Відтак, послуги з обслуговування прибудинкової території і будинку, за тепло, електроенергію, водопостачання, аби уникнути неприємностей з відповідними установами та організаціями, позивачі, вимушені сплачувати за відповідачку своїм коштом. З часу виселення до іншого житла у 2009 році, відповідачка житлом у квартирі не цікавилася, вселитися до квартири протягом 8 років наміру не виявила. Питання щодо збереження за нею права користування квартирою ОСОБА_7 ніколи не ставилося. Спірна квартира не приватизована, належить до комунальної власності територіальної громади міста Дніпро.

Уточнивши позовні вимоги, позивачі просили визнати ОСОБА_7 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 на підставі статті 107 ЖК Української РСР.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 09 січня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано безпідставністю заявлених позовних вимог.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 червня

2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 09 січня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

19 липня 2018 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 09 січня

2018 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від

26 червня 2018 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанції надана неналежна оцінка наявним в матеріалах справи доказам та невірно застосовано приписи статті 107 ЖК Української РСР.

21 серпня 2018 року цивільна справа № 202/3266/17 надійшла до Верховного Суду.

27 серпня 2018 року цивільна справа № 202/3266/17 передана судді-доповідачу.

17 вересня 2018 року до Верховного Суду від ОСОБА_7 надійшов відзив на касаційну скаргу.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 11 серпня 1977 року

ОСОБА_4 виконавчим комітетом Індустріальної районної ради народних депутатів міста Дніпропетровська був виданий ордер на житлове приміщення № 342, на підставі якого він разом з сім'єю: дружиною - ОСОБА_5,

донькою - ОСОБА_10, донькою - ОСОБА_11 вселилися в квартиру АДРЕСА_1.

За таких обставин суди дійшли правильного висновку про те, що відповідачка у якості члена сім?ї ОСОБА_4, на підставі вказаного вище ордеру, набула право користування зазначеним житловим приміщенням, що також визнається позивачами, згідно їх пояснень у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Згідно листа Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 03 травня 2017 року № 3/4-57, у квартирі

АДРЕСА_1 зареєстровані: основний квартиронаймач - ОСОБА_4, зареєстрований з 07 квітня

1978 року по теперішній час; дружина - ОСОБА_5, зареєстрована з

07 квітня 1978 року по теперішній час; донька - ОСОБА_12, зареєстрована з 07 квітня 1978 року по теперішній час; донька - ОСОБА_11, зареєстрована з 07 квітня 1978 року по теперішній час; онука - ОСОБА_8, зареєстрована з 04 червня 2003 року по теперішній час; онук - ОСОБА_13, зареєстрований з 25 листопада 2005 року по теперішній час.

Відповідно до довідки від 12 вересня 2016 року № 6/180, виданої Центром соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідно до протоколу комісії з питань захисту прав дитини від 08 червня 2016 року, перебуває на обліку сімей, які опинились у складних життєвих обставинах, центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради.

При цьому встановлено, що наразі ОСОБА_7 фактично проживає у гаражному боксі АДРЕСА_2.

Згідно листа виконавчого комітету Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради від 03 жовтня 2016 року № С-72 ОСОБА_7 повідомлено, що вирішити питання щодо надання тимчасового житла виконавчим комітетом Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, неможливо. Рекомендовано здійснити необхідні дії щодо налагодження взаємовідносин з батьками та вирішити питання по оформленню права власності на частину будинку, або захистити право дитини на користування належною їй частиною житлової площі у судовому порядку.

Відповідно до довідки Центру соціально-психологічної реабілітації дітей Комунального закладу соціального захисту Департаменту соціальної політики управління-служби у справах дітей Дніпровської міської ради від 12 жовтня 2017 року № 01-13/197, ОСОБА_8 поступила до центру реабілітації

21 березня 2017 року у зв'язку з тим, що у сім'ї немає житла. Дівчина з мамою проживали в гаражі. Зі слів ОСОБА_8 її рідна баба ОСОБА_5 не дає можливості проживати відповідачці за місцем реєстрації. ОСОБА_7 навідує дочку регулярно, цікавиться її поведінкою та навчанням. За час перебування в центрі реабілітації, інші родичі чи близькі люди ОСОБА_8 не навідували.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від

31 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2108 року, в цивільній справі 202/5216/17 задоволено позовні вимоги ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, вирішено усунути

ОСОБА_7 та неповнолітній ОСОБА_8 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом вселення ОСОБА_7 та неповнолітньої ОСОБА_8 до квартири АДРЕСА_1. Рішення набрало законної сили.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивачі в обґрунтування позовних вимог щодо визнання ОСОБА_7, яка є донькою та рідною сестрою позивачів, такою, що втратила право користування житловим приміщенням вказували, що ОСОБА_7 у 2009 році забравши всі речі та свою малолітню доньку ОСОБА_8 добровільно виселилася із спірної квартири та вселилася в житло свого цивільного чоловіка та з того часу у спірній квартирі не мешкає, витрати на її утримання не несе, наміру вселитися у спірну квартиру протягом 8 років не виявила, питання щодо збереження спірної квартири за нею не ставила.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 107 ЖК Української РСР, наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Відповідно до статті 107 ЖК Української РСР наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, встановили, що відповідачка не зверталась із заявою про зняття її та дочки з реєстрації в спірній квартирі. Твердження відповідачки про те, що вона не втратила інтересу до спірного житла - не спростовані позивачами. З 2012 року відповідачка періодично проживала у друзів, знайомих, у гаражному боксі. Позивачами не конкретизовано у яке саме житлове приміщення відповідачка разом з дитиною вибула на постійне місце проживання. ОСОБА_7 разом зі своєю неповнолітньою дочкою ОСОБА_8, намагалась проживати у спірній квартирі, але чинились активні перешкоди з боку батьків. Разом з цим встановлено існування між сторонами вкрай неприязних стосунків, створення позивачами перешкод відповідачці у користуванні спірною квартирою. Тому висновок судів попередніх інстанцій є обґрунтованим та таким, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

При цьому судами обґрунтовано взято до уваги, що рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 31 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від

04 травня 2108 року, яким усунуто ОСОБА_7 та неповнолітній

ОСОБА_8 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом вселення ОСОБА_7 та неповнолітньої ОСОБА_8 до квартири АДРЕСА_1.

Аргументи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів наявних в матеріалах справи та до не згоди з їх оцінкою судами попередніх інстанцій.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 09 січня

2018 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від

26 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська