Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 635/9453/15-ц

провадження № 61-7726св18

Верховний Суд у складі колегії суддівПершої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - Департамент економіки та комунального майна Харківської міської ради,

відповідач - ОСОБА_1,

третя особа - Харківська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 квітня 2016 року у складі судді Полєхіна А. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 18 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Бровченко І. О., Швецової Л. А., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року Департамент економіки та комунального майна Харківської міської ради (далі - Департамент) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа - Харківська міська рада, про визнання укладеним договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Харкова.

На обґрунтування заявлених вимог Департамент посилався на те, що відповідно до декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області (далі - Інспекція ДАБК), від 12 липня 2012 року № ХК 5 та від 12 липня 2012 року № ХК 6 ОСОБА_1 є замовником реконструкції нежитлових будівель літ. «А-2» під торгівельно-офісну будівлю і літ. «Б-1» під склад по АДРЕСА_1 та нежитлової будівлі літ. «В-1» під автомийку і літ. «Б-2» під станцію технічного огляду (далі - СТО) по АДРЕСА_2. Загальна площа будівель складає 1577,2 кв.м.Згідно з вимогами законодавства відповідач як замовник об'єкта будівництва зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту та укласти договір про пайову участь з органом місцевого самоврядування до прийняття об'єкта містобудування в експлуатацію. Пайова участь замовника полягає у перерахуванні до бюджету міста Харкова коштів на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста у розмірі 10 % загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта - для нежитлових будівель. Залучення замовників здійснюється на підставі договорів про пайову участь, які укладаються з Департаментом. Для укладення договору замовник зобов'язаний звернутися з відповідною заявою до Департаменту. Листом управління соціально-економічного розвитку, планування та обліку Департаменту від 04 листопада 2013 року № 565/0/114-13 ОСОБА_1 було направлено для розгляду та підписання два оригінали договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Харкова. Відповіді ОСОБА_1 на вказаний лист або укладеного договору чи протоколу розбіжностей до проекту договору в управління не надійшло. Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати укладеним договір про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Харкова між ОСОБА_1 та Департаментом у запропонованій редакції.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 05 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що законодавством України передбачена обов'язкова участь забудовника території у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, але частина дев'ята статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон № 3038-VІ) не зобов'язує замовника звернутися до міськради для укладення договору. Замовник зобов'язаний протягом 7 днів з дня прийняття об'єкта в експлуатацію письмово проінформувати про це орган місцевого самоврядування - для статистичної звітності договору. Запропонованим позивачем договором визначена форма участі у розвитку території, передбачена частиною третьою статті 40 Закону № 3038-VІ. Проте на момент прийняття в експлуатацію реконструйованих нежитлових будівель зазначені вимоги Закону не набули чинності. Тому ОСОБА_1 не зобов'язаний укладати договір на вказаних умовах.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18 жовтня 2016 року апеляційну скаргу Департаменту відхилено. Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 квітня 2016 залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що доводи апеляційної скарги Департаменту не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

У листопаді 2016 року Департамент подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 18 жовтня 2016 року і ухвалити нове рішення, яким визнати укладеним договір про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Харкова між ОСОБА_1 та Департаментом.

Касаційна скарга Департаменту мотивована тим, щообов'язок пайової участі замовника будівництва у розвитку інженерної та соціальної інфраструктури населеного пункту було встановлено статтею 27-1 Закону України «Про планування та забудову територій» в редакції від 16 вересня 2008 року. Такий обов'язок був закріплений також у Порядку пайової участі замовників у створені і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Харкова, затвердженому рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 15квітня 2009 року № 173, якиймістив механізм залучення замовників до пайової участі, порядок укладення договорів та розрахунку розміру величини пайового внеску (10 відсотків загальної вартості будівництва для нежитлових будівель та/або споруд).17 лютого 2011 року Верховною Радою України було прийнято Закон № 3038-VІ, який, згідно з його преамбулою, покликаний встановити правові та організаційні основи містобудівної діяльності та забезпечити сталий розвиток територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.З набранням чинності Закону № 3038-VІ (12 березня 2011року) Закон України «Про планування та забудову територій» втратив свою чинність. Прийняття об'єктів нерухомого майна в експлуатацію відбулося 12 липня 2012 року, коли вже діяв Закон № 3038-VІ, у тому числі частини перша, друга, четверта - десята статті 40 цього Закону, які регулюють питання пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту. Отже, охоронювані законом інтереси Департаменту порушені відповідачем саме з дати прийняття його об'єктів в експлуатацію. Ухилення замовника від укладення договору пайової участі до прийняття об'єкта нерухомого майна в експлуатацію є порушенням вимог, які прямо передбачені Законом № 3038-VІ. Неукладення замовником відповідного договору пайової участі до прийняття об'єкта нерухомого майна в експлуатацію не звільняє його від виконання свого обов'язку в натурі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2016 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Харківського районного суду Харківської області, а ухвалою від 13 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексуУкраїни в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу № 635/9453/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, щореконструйовані нежитлові будівлі літ. «В-1» під автомийку, та літ. «Б-2» під СТО за адресою: АДРЕСА_2, код об'єкта 1230.3, ІІІ категорії складності, замовником яких був ОСОБА_1, прийнято в експлуатацію на підставі декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої 12 липня 2012 року за № ХК6.

Реконструйовані нежитлові будівлі літ. «А-2» під торгівельно-офісну будівлю (код 1230.9) та літ. «Б-1» (код 1230.5) під склад по АДРЕСА_1, ІІІ категорія складності, замовником яких був ОСОБА_1, прийнято в експлуатацію на підставі декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої 12 липня 2012 року за № ХК5.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про архітектурну діяльність» під будівництвом слід розуміти нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону № 3038-VI замовником будівництва є фізична або юридична особа, що має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала у встановленому законодавством порядку відповідну заяву.

Оскільки ОСОБА_1 був замовником будівництва, то на нього поширюється дія Закону № 3038-VI.

Відмовляючи задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач просив визнати укладеним договір про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Харкова, яким визначена форма участі у розвитку території, передбачена частиною третьою статті 40 Закону № 3038-VI, хоча на момент прийняття в експлуатацію реконструйованих нежитлових будівель зазначені вимоги Закону не набули чинності, а тому ОСОБА_1 не зобов'язаний укладати договір на запропонованих позивачем умовах.

З такими висновками судів попередніх інстанцій повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів.

Згідно із заявленими Департаментом позовними вимогами та наявним у матеріалами справи проектом договору № 276/13/3 про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Харкова між Департаментом з однієї сторони та ОСОБА_1 як замовником з іншої сторони, який позивач просив визнати укладеним, зміст вказаного проекту договору не містить посилань на частину третю 40 Закону № 3038-VI і не встановлює форму участі замовника будівництва у розвитку території, що передбачена цією правовою нормою.

За таких обставин відмова у задоволенні позову з наведених в оскаржуваних судових рішеннях підстав є необґрунтованою.

Відповідно до частини третьої статті 27-1 Закону України «Про планування та забудову територій» пайова участь (внесок) замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту полягає у відрахуванні замовником після прийняття об'єкта в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для забезпечення створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

17 лютого 2011 року Верховною Радою України було прийнято Закон № 3038-VІ, з набранням чинності якого (12 березня 2011 року) Закон України «Про планування та забудову територій» втратив чинність.

Згідно з частиною третьою статті 40 Закону № 3038-VI, яка набрала чинності 01 січня 2013 року, пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що різниця між правовим регулюванням питання про внесення замовником відповідних коштів до місцевого бюджету полягала в тому, що за Законом України «Про планування та забудову територій» такі кошти мали бути сплачені після прийняття об'єкта в експлуатацію, а за Законом № 3038-VІ - до його прийняття.

У період з дня втрати чинності Законом України «Про планування та забудову територій» та до дня набрання чинності частиною третьою статті 40 Закону № 3038-VІ питання про час перерахування замовником пайового внеску на законодавчому рівні не було врегульовано. Однак ця обставина не звільняє замовника від сплати такого внеску взагалі. Вказаний обов'язок покладений на замовника будівництва частиною другою статті 40 Закону № 3038-VІ, яка була чинною на час прийняття в експлуатацію об'єктів нерухомості відповідача (12 липня 2012 року). Згідно із зазначено правовою нормою замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

Частиною першою статті 40 Закону № 3038-VI, яка також була чинною на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

На виконання зазначених вимог закону виконавчий комітет Харківської міської ради прийняв рішення від 09 листопада 2011 року № 804, зі змінами, внесеними рішенням від 22 травня 2013 року № 319, яким було затверджено Порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Харкова (далі - Порядок). Цим Порядком визначено умови та встановлено процедуру залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі (внеску) замовників будівництва на території міста Харкова.

Відповідно до абзацу першого частини восьмої та абзацу першого частини дев'ятої статті 40 Закону № 3038-VI, чинними на час виникнення спірних правовідносин, розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість будівництва об'єкта, з техніко-економічними показниками. Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

Згідно з пунктом 2.5. Порядку замовник будівництва зобов'язаний не пізніше ніж за 30 календарних днів до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію звернутися із заявою до Департаменту для укладення договору про пайову участь.

Отже, Законом № 3038-VI та Порядком встановлено, що саме на замовника покладено обов'язок укласти договір про пайову участь та сплатити відповідні кошти. Цей обов'язок ОСОБА_1 не виконав.

Ухилення замовника будівництва від укладення договору про пайову участь до прийняття об'єкта нерухомого майна в експлуатацію є порушенням зобов'язання, прямо передбаченого чинним законодавством. Невиконання такого зобов'язання не звільняє замовника будівництва від обов'язку укласти договір про пайову участь, у тому числі й після прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію.

10 жовтня та 04 листопада 2013 року Департамент надіслав ОСОБА_1 пропозиції щодо укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Харкова.

05 грудня 2013 року у відповідь на лист Департаменту від 04 листопада 2013 року ОСОБА_1 повідомив Департамент про кошторисну вартість реконструкції належних йому об'єктів нерухомого майна та просив укласти договір про пайову участь з урахуванням даних проектно-кошторисної документації та декларацій про готовність об'єкта до експлуатації.

Наведені докази судами першої та апеляційної інстанції не досліджені і правова оцінка їм не дана.

Суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, перевірити всі обставин, на які посилалися сторони в обґрунтування своїх вимог і заперечень, та надати мотивування всім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року, суд вищенаведених положень законодавства та обставин їх дії у часі не врахував, правової природи договору про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Харкова, зокрема його обов'язковості, не з'ясував, та не дав належної оцінки відповідності запропонованого позивачем проекту договору вимогам Закону № 3038-VI та Порядку.

Також суд не звернув уваги на те, що позивач, право якого порушено неукладанням відповідачем договору, обов'язковість якого встановлена нормативно-правовим актом, вправі звернутися до суду за захистом свого права, яке підлягає захисту судом шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

В порушення вимог статей 303, 315 ЦПК України 2004 року суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в судовому рішенні не зазначив конкретних обставин і фактів, що спростовують ці доводи, та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК 2004 року).

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, оцінити в сукупності та взаємозв'язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування, - це процесуальний обов'язок суду.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суди першої та апеляційної інстанцій не здійснили належне правосуддя, у судових рішеннях у достатній мірі не виклали мотиви, на яких вони базуються, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (справи «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Відповідно до пункту першого частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Враховуючи, що судами попередніх інстанцій внаслідок недослідження зібраних доказів не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки порушення норм процесуального права при розгляді даної справи допущені судами обох попередніх інстанцій, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду необхідно врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради задовольнити частково.

Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 18 жовтня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик