ПОСТАНОВА

Іменем України

30.08.2018 року м. Кропивницький

Справа № 404/7336/17

Провадження № 22-ц/781/1469/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

ОСОБА_1 (головуючий, суддя-доповідач), ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря судового засідання Тимошенко Т.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_4,

відповідач: ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда (суддя Варакіна Н.Б.) від 31 травня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про припинення сервітуту на проживання.

В обґрунтування позову вказала, що на підставі договору дарування вона є власником житлового будинку за адресою: провулок Лазо, 47, м. Кропивницький. В будинку зареєстровані та проживають дві її доньки - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Крім того, в будинку зареєстрований, але фактично не проживає брат позивачки ОСОБА_8 17 серпня 2012 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_9, прізвище якого після державної реєстрації шлюбу стало «Гаврилов». Вони проживали разом у її будинку і у 2016 році було зареєструване місце проживання ОСОБА_5 за адресою: провулок Лазо, 47, м. Кропивницькому. Проте ще з 2014 року шлюбні стосунки у сторін припинилися, вони вже не були повязані спільним побутом та спільним господарством, але продовжували проживати як сусіди на спільній території. На початку 2017 року відносини з відповідачем загострились. З будинку та території домоволодіння почали зникати речі, які виносив відповідач, відповідач спочатку змінив місце проживання, але згодом повернувся, зруйнував дах флігеля і оселився в ньому, також він пошкодив вікна в будинку. У звязку з цим шлюб між ними було розірвано 17 жовтня 2017 року. Поведінка відповідача робить неможливим проживання з ним на одній території, у звязку з чим, посилаючись на норми ст. 405, 406 ЦК України, позивач просив суд припинити ОСОБА_5 сервітут на право користування житловим будинком за адресою: провулок Лазо, 47, м. Кропивницький.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 31 травня 2018 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що фактичні обставини справи та правовідносини, які склалися між сторонами не являються підставою для припинення сервітуту у розумінні ч. 2 ст. 406 ЦК України, а регулюються нормами ЖК УРСР, оскільки позивач фактично просить виселити відповідача із-за неможливості сумісного проживання з ним.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права, що є підставою для його скасування. Позивач стверджує, що обставини, викладені в позовній заяві, доведені належними та допустимими доказами. В порушення вимог ст. 263 ЦПК України судом першої інстанції не зясовано наявність домовленості між сторонами про добровільне зняття з реєстрації відповідача за першою вимогою позивача, незаконне проникнення відповідача в місце проживання позивача, протиправний продаж відповідачем майна позивача, виготовлення та вживання ним наркотичних засобів та його неадекватне поводження. Висновок місцевого суду про те, що позивачка фактично просить виселити відповідача є хибним, оскільки вказаної вимоги позивачем не заявлялось. Таким чином, суд першої інстанції безпідставно не врахував відмінності у різних категоріях спорів «про виселення» та «про припинення сервітуту на право користування» і як наслідок неправильно застосував норми матеріального права.

Узагальнені доводи і заперечень інших учасників справи

У відзив на апеляційну скаргу відповідач просить вимоги апеляційної скарги ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначає, що судом першої інстанції правильно не враховано наведену позивачем судову практику Верховного Суду України, оскільки обставини встановлені у цій справі не є подібними до обставин, встановлених у справі, що розглядалася Верховним Судом України. В судових засіданнях у суді першої інстанції позивач та її представник неодноразово висловлювались саме про виселення відповідача з житлового будинку, а тому суд першої інстанції надав розяснення позивачу, що виниклі між сторонами відносини регулюються нормами ЖК УРСР і не можуть бути визнаними істотними в розумінні ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Позиції сторін висловлені в судовому засіданні

Позивача та її представник у судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги.

Відповідач у судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги.

Суд першої інстанції встановив такі обставини:

ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 8 лютого 2007 року являється власником жилого будинку за адресою: провулок Лазо, 47, м. Кропивницький, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 6).

17 серпня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-ОЛ №081487 (а.с. 4).

Після реєстрації шлюбу відповідач змінив своє прізвище з «Салов» на «Гаврилов».

ОСОБА_4 має двох дочок: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копія свідоцтв про народження (а.с. 5).

З 25 серпня 2016 року ОСОБА_5 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується копією домової книги та відповіддю відділу реєстрації місця проживання особи міської ради (а.с. 9-10, 13).

17 жовтня 2017 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-ОЛ №067009 (а.с. 4).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Згідно п. 8 Перехідних положень ЦПК України (2017) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказамита перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанціїв межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оцінюючи доводи і вимоги апеляційної скарги, а також мотиви ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційний суд виходить з такого.

Одним із принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін (ст. 12, 81 ЦПК України) суть якого зводиться до того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а учасники справи, маючи рівні права та можливості щодо подання доказів, їх дослідженні та доведеності перед судом їх переконливості, зобовязані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК.

Гарантоване ст. 55 Конституції України та ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 2, 4 ЦПК України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване позивачем порушення було обґрунтоване і підтверджене доказами.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги за зустрічним позовом, посилався на неможливість спільного проживання з відповідачем в одному будинку через пошкодження і викрадення ним її майна, а також на наявність між ними домовленості про зняття відповідача з реєстрації місця проживання в будинку позивача за першою ж вимогою останнього.

На підтвердження цих обставин відповідач надав суду лист Кропивницького відділу поліції ГУ НП в Кіровоградській області від 14 листопада 2017 року № 3і-26/117-17 (а.с. 33) з якого вбачається, що 20, 21, 22 вересня, 23 жовтня та 8 листопада 2017 року вона зверталася до Кропивницького відділ поліції із заявами про що ОСОБА_5 виніс з її будинку речі, вчинив сварку.

Про те чи знайшли своє підтвердження обставини, викладені у заявах ОСОБА_4 у вказаному листі Кропивницького відділу поліції не вказано, але вбачається, що заяви перевірялися однак ознак вчинення ОСОБА_5 кримінальних чи адміністративних правопорушень виявлено не було.

Крім того, позивач посилався на показання допитаних судом свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_7, які пояснили суду, що відповідач не працює, веде паразитний спосіб життя, страждає на наркоманію, поводиться неадекватно, є небезпечним, самовільно зайняв флігель у якому проживає, таємно проник до будинку та викрав особисті речі та побутову техніку.

Проте допитані судом свідки є родичами позивача (батько та дочка позивача), а тому можуть бути упередженими щодо сторін та в оцінці обставин справи.

Надані позивачем знімки (а.с. 35 41) не можна вважати належними доказами так, як з них неможливо встановити де і коли вони зроблені та чиї речі на них зображені, яке відношення ці зображення мають до обставин, якими позивач обґрунтовує свою вимогу.

Інших доказів того, що ОСОБА_5 порушує правила співжиття позивач не надав, а відповідач ці обставини не визнав.

Натомість відповідач надав доказ того, що він з листопада 2010 року проходив лікування від наркотичної залежності, перебував на заміщувано-підтримуючій терапії і виписаний 19 січня 2018 року у звязку з успішним завершенням лікування, перебуває в стадії ремісії щодо вживання нелегальних наркотиків (а.с. 63).

Надані позивачем докази, як кожен окрема, так і в їх сукупності, не доводять фактів незаконного проникнення відповідача в домоволодіння позивача, протиправного продажу та пошкодження майна позивача, порушення правил співжиття з позивачем та її дітьми.

Отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що обставини неможливості проживання сторін по справі в одному будинку через порушення відповідачем правил співжиття є недоведеними позивачем.

Суд також обґрунтовано не врахував доводів позивача про, нібито, існування між сторонами по справі домовленості про зняття відповідача з реєстраційного обліку на першу вимогу позивача так. як існування такої домовленості нічим не підтверджено.

Суд дав правильну оцінку наданим сторонам доказам і дійшов обґрунтованого висновку, що обставини, якими позивач обґрунтовував свою вимогу є недоведеними.

Доводи апеляційної скарги цей висновок суду не спростовують.

Являючись членом сімї власника житлового будинку (позивача по справі) та вселившись до нього зі згоди власника, відповідач, відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України набув право користування цим житлом.

Таке право відповідача за своєю правовою природою є сервітутом, тобто правом користування чужим нерухомим майном (житловим будинком) для задоволення власних потреб у житлі.

Умови здійснення такого права відповідача регулюються не лише положеннями ОСОБА_10 32 ЦК України, а й відповідними нормами ЖК Української РСР (1983).

Згідно ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Так, згідно ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів сімї власника права користування займаним приміщенням.

Згідно ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суд на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Оскільки Цивільний кодекс України не містить переліку таких обставин, то ними, зокрема, може бути невиконання членом сімї власника будинку або квартири (в тому числі колишнім членом сімї власника) обовязку дбайливо ставитися до наданого йому власником житла, використання його не за призначенням, систематичне порушення правил співжиття, що унеможливлює для власника та інших членів його сімї проживання з ним в одному будинку чи квартирі (ст. 116, 157 ЖК України).

Однією з форм припинення сервітуту щодо листування чужим житлом є виселення.

На наявність таких обставин посилався позивач у позовній заяві.

Обовязок доказування наявності істотних обставин для припинення сервітуту покладається на позивача (власника).

Проте відповідач не довів обставин, якими обґрунтовував свою вимогу.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновок суду першої інстанції про недоведеність позову, обґрунтовано викладеного у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для його скасування апеляційний суд не встановив.

За таких обставин апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, в частині яка оскаржується, без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Залишити вимоги апеляційної скарги ОСОБА_4 без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 31 травня 2018 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 31 серпня 2018 року.

Головуючий О.Л. Карпенко

Судді: В.В. Черненко

ОСОБА_2