Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 345/1901/17

провадження № 61-34809св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого: Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2017 року у складі суддів: Василишин Л. В., Мелінишин Г. П., Томин О. О.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її двоюрідний брат ОСОБА_7, після смерті якого відкрилася спадщина на жилий будинок АДРЕСА_1, який останньому за життя заповіла ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Спадкоємцем ОСОБА_7 є також його троюрідна сестра відповідач ОСОБА_5, яка на спадщину не претендує.

Посилаючись на те, що приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Івано-Франківської області їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7, ОСОБА_4 просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на жилий будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2017 року у складі головуючого-судді Юрчака Л. Б. позов задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на спадкове майно за законом після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, - жилий будинок АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сторони є спадкоємцями ОСОБА_7 п'ятої черги за законом, відповідач визнала заявлені позивачем вимоги, інших спадкоємців ОСОБА_7 не має.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2017 року апеляційну скаргу Мостищенської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області задоволено. Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 червня 2017 року скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції у порушення вимог частини шостої статті 130 ЦПК України 2004 року не вирішено питання про склад осіб, які беруть участь у справі й не залучено до участі у справі Мостищенську сільську раду Калуського району Івано-Франківської області.

07 листопада 2017 року ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що питання про права і обов'язки Мостищенської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області при розгляді даної справи не вирішувалося, спадщина після смерті ОСОБА_9 та ОСОБА_7 відумерлою не визнана, а відтак відсутні підстави для залучення сільської ради до участі у справі.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 червня 2018 року матеріали справи та касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзивів (заперечень) на касаційну скаргу не надходило.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 21 січня 1991 року була ОСОБА_9, яка 30 жовтня 2003 року склала заповіт, згідно якого заповіла все своє майно ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_9 померла.

ОСОБА_7 за життя не оформив спадщину після смерті ОСОБА_9 на себе.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер, із заявами про прийняття спадщини після його смерті та видачу свідоцтва про право на спадщину до нотаріуса звернувся ОСОБА_10

03 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Локатир М.В. було відмовлено ОСОБА_10 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 через відсутність підстав для закликання до спадкування за законом.

22 квітня 2017 року до приватного нотаріуса Калуського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Локатир М. В. звернулася позивач ОСОБА_4 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7

22 травня 2017 року приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Локатир М.В. відмовлено ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 у зв'язку з: пропуском строку для прийняття спадщини; ненаданням довідки про місце відкриття спадщини, свідоцтва про смерть ОСОБА_9 та спадкоємців попередніх черг, а також заповіту ОСОБА_9 та правовстановлюючих документів на спадкове майно.

За правилами статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщиниі не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1265 ЦК України встановлено, що у п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

Згідно з частинами першою і п'ятою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітомчи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Отже, саме територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини є відповідачами у справах про визнання права власності у порядку спадкування на майно, щодо яких відсутні правовстановлюючі документи у зв'язку з їх втратою, або відсутні інші спадкоємці.

Згідно з частиною шостою статті 130 ЦПК України 2004 року під час попереднього судового засідання суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову; вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі тощо.

Таким чином, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що у порушення вимог пункту 2 частини шостої статті 130 ЦПК України 2004 року суд першої інстанції не вирішив питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, і за відсутності спадкоємців, які вчасно звернулися із заявами про прийняття спадщини й відповідно мають право на спадкування, не залучив до участі у справі Мостищенську сільську раду Калуського району Івано-Франківської області, й такі порушення процесуального права не можуть бути усунуті апеляційним судом, який не наділений повноваженнями залучення до участі у справі сторін на стадії апеляційного провадження.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції й не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С. О. Погрібний

Г.І. Усик