П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2018 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 759/8995/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/796/7677/2018

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І. М., суддів Головачова Я. В., Шахової О. В.,

за участю секретаря судового засідання - Іваницької О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 липня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Миколаєць І.Ю., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Горобинська Г. А., про визнання договорів дарування та позики недійсними,

в с т а н о в и в :

Згідно п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (зі змінами від 15 грудня 2017 року) апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Виходячи зі змісту пункту 8 ч.1 Розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) (в редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Горобинська Г.А., про визнання недійсним Договору позики грошових коштів від 11 березня 2016 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобинською Г.А., зареєстрованого в Реєстрі за №178; визнання недійсним Договору дарування 1/3 частки у справі спільної часткової власності на квартиру, від 11 березня 2016 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобинською Г.А., зареєстрованого в Реєстрі за №175.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що у зв'язку з неможливістю довгий час влаштуватися на роботу, він почав грати на ігрових автоматах. Навесні 2015 року він програв велику суму грошових коштів - приблизно 30 000 грн. та не мав можливості їх своєчасно повернути. У зв'язку з викладеним, почав шукати оголошення в Інтернеті та знайшов помічника «інвестора» - ОСОБА_10, який в свою чергу привів його, позивача, до «інвестора», людини яка може надати кошти в борг. Наступного дня позивач зустрівся з ОСОБА_10, та разом поїхали до нотаріуса, який знаходився на проспекті Перемоги, у м. Києві. Нотаріус вислухавши його, відмовила у вчиненні нотаріальної дії, оскільки вказала на те, що немає оцінки квартири, довідки БТІ, форми №3 та повідомила, що необхідна згода інших співвласників квартири. ОСОБА_10 наказав йому взяти паспорт, свідоцтво про право власності на квартиру та в ЖЕД форму №3, після чого вони знову поїхали до нотаріуса, тепер вже на АДРЕСА_3. ОСОБА_10 повідомив про те, що для того, аби він був впевнений у тому, що борг буде повернуто, необхідно заставити належну позивачу частку у квартирі. Після цього ОСОБА_10 зателефонував «інвестору» - ОСОБА_4, який також приїхав до нотаріальної контори. ОСОБА_4 повідомив позивача про те, що в борг він може надати 40 000 гривень, і що для того, аби оформити у заставу частку у квартирі потрібно було звернутись до БТІ м. Києва для отримання довідки, та до суб'єкта оціночної діяльності для виготовлення звіту про оцінку квартири, що всі витрати по терміновому нотаріальному оформленню позики повинен нести позивач, та що за користування позикою необхідно сплатити шість відсотків щомісячно. Тому сума, вказана у договорі буде трохи більшою, ніж 40 000 грн. 00 коп., яка фактично буде передана. Позивач погодився та підписав договір позики.

У відповідності до п. 1 договору позики, ОСОБА_4 передав у власність позивачу грошову суму у розмірі 136 000 грн. 00 коп., а останній зобов'язувався повернути йому таку ж суму грошей не пізніше 11 вересня 2016 року, за наступним графіком:

-6 000 грн. 00 коп. в строк до 11 квітня 2016 року;

-6 000 грн. 00 коп. в строк до 11 травня 2016 року;

-6 000 грн. 00 коп. в строк до 11 червня 2016 року;

-6 000 грн. 00 коп. в строк до 11 липня 2016 року;

-6 000 грн. 00 коп. в строк до 11 серпня 2016 року;

-106 000 грн. 00 коп. в строк до 11 вересня 2016 року.

ОСОБА_4 повідомив, що 40 000 грн. 00 коп. він готовий йому передати зараз (та показав їх), що із 136 000 грн. 00 коп. - 60 000 грн. 00 коп. це вартість термінового оформлення документів для застави частки у квартирі та вартість послуг нотаріуса, і 36 000 грн. 00 коп. - це відсотки за користування кредитом, по шість тисяч щомісячно (6%).

Розуміючи те, що у нього, позивача, є реальна можливість погасити існуючий борг він підписав наданий йому договір позики на вказаних вище умовах. Після цього позивачу був наданий на підпис інший документ, яким був договір дарування його 1/3 частки у квартирі, як спосіб забезпечення повернення грошових коштів, і що після того, як позивач поверне борг, ОСОБА_4 подарує йому назад його частку у квартирі.

Помічник нотаріуса надала ОСОБА_4 оригінали двох договорів (дарування та позики), а позивачу лише копію договору позики. Після цього ОСОБА_4 передав позивачу 40 000 грн. 00 коп. Потім позивач повернувся ще для підписання оригіналу договору. У подальшому позивач роботу не знайшов, кошти згідно умов договору позики, у встановлений в ньому термін, не повернув.

Таким чином, позивач просить задовольнити його позов, оскільки: договір позики, в частині отримання позивачем 40 000 грн. 00 коп., був укладений під впливом тяжкої обставини і на вкрай не вигідних умовах, на решту суми, зазначеної у договорі позики у розмірі 96 000 грн. 00 коп. - за його безгрошовістю; договір дарування належної йому 1/3 частини квартири було вчинено під впливом помилки. Тобто у момент укладення договору дарування мала місце помилка позивача, яка має істотне для нього значення. Позивач неправильно сприйняв фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, за відсутності якого правочин не був би вчинений.

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся як представник ОСОБА_3 із уточненою позовною заявою, прохальна частина якої залишилась без змін.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 23 серпня 2016 року накладено арешт на 1/3 частину двокімнатної квартири №35, житловою площею 30, 5 кв.м., загальною площею 52,3 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1, що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 на підставі Договору дарування 1/3 частки у праві спільної часткової власності квартири від 11 березня 2016 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобинською Г.А., зареєстрованого в Реєстрі за №175.

У лютому 2017 року ОСОБА_2 як представник ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про зміну підстав позову.

Вказану заяву останній мотивував, зокрема, тим, що згідно обставин, що склалися, приватний нотаріус Горобинська Г.А., в порушення вимог закону, посвідчила правочин через свого помічника, не встановила волевиявлення та дійсні наміри сторін укладених правочинів, не роз'яснила зміст норм чинного законодавства України та правові наслідки, не встановила, чи усвідомлював позивач і в якій мірі правову природу укладених правочинів, чим порушила права та інтереси позивача. В даному випадку, доброї волі позивача на укладення договору позики на суму 136 000 грн. не було, як і на укладення договору дарування належної йому 1/3 частки квартири. Відповідач, з яким раніше не був знайомий позивач, скористався скрутним матеріальним становищем ОСОБА_3, в обмін на 40 000 грн. надав для підписання невигідний для позивача договір позики, до того ж на суму, яка фактично передана не була. Тобто, на момент укладення договору дарування мала місце помилка позивача, яка має істотне для нього значення.

Договір позики грошових коштів на суму 40 000 грн. був вчинений позивачем саме для повернення боргу кредиторам, добровільно, з усвідомленням своїх дій, але на вкрай невигідних умовах. Решта суми, зазначена у договорі позики грошових коштів у розмірі 96 000 грн. позивачу не передавалась, тому і не повинна бути повернута.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 19 лютого 2018 року продовжено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 04 липня 2018 року (том І а.с.231-238) позов задоволено частково, визнано недійсним Договір дарування 1/3 частки у праві спільної часткової власності квартири АДРЕСА_1, від 11 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобинською Г.А., зареєстрований в Реєстрі за №175. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 551 грн. 21 коп.

Не погоджуючись з вищевказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 06 серпня 2018 року надіслав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 липня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним Договору позики грошових коштів від 11 березня 2016 року та ухвалити нове судове рішення у цій частині про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу, мотивував, зокрема, тим, щов частині позовних вимог, в задоволенні якої відмовлено, суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а висновки суду, викладені у рішенні, не відповідають дійсним обставинам справи. У апеляційній скарзі зазначає, що фактичного погодження із відповідачем суми у розмірі 96 000 грн. не було, вказана сума була вирахувана відповідачем та ним нав'язана, а позивач у зв'язку із скрутним матеріальним становищем не мав часу на роздуми, а тому був вимушений з такою сумою погодитися. У зв'язку з тим, що судом встановлено, що в день підписання оскаржуваного Договору позики відповідач фактично передав позивачу не всю суму, зазначену у Договорі позики (136 000 грн.), а лише 40 000 грн., є всі підстави для визнання недійсним Договору позики грошових коштів в частині передачі позивачу грошових коштів у розмірі 96 000 грн. - за його безгрошовістю.

Крім того, є необґрунтованим та незаконним посилання суду на те, що оскільки оспорюваний договір позики був посвідчений нотаріально, це свідчить про отримання позивачем усієї суми позики, обумовленої умовами договору. Договір позики грошових коштів в частині отримання ОСОБА_3 40 000 грн. є таким, що вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, що є підставою для визнання його недійсним.

Приватний нотаріус Горобинська Г.А., в порушення вимог закону, посвідчила оспорювані правочини не встановивши волевиявлення та дійсні наміри позивача щодо укладених оскаржуваних правочинів, не роз'яснила позивачу зміст норм чинного законодавства України та правові наслідки їх вчинення.

У суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити з підстав, викладених у ній. Крім того наголосив на тому, що позивач, перебуваючи у скрутному матеріальному становищі, пішов на укладення оскаржуваного правочину. Позивач просить визнати договір позики недійсним на підставі його безгрошовості, оскільки фактично було передано лише 40 000 грн., що підтверджується показами самого позивача, решта суми з рук в руки не передавалась.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення та пояснила, зокрема, що в дійсності позивачу було передано 136 000 грн., які останній програв на гральних автоматах.

Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Горобинська Г.А. у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, а тому колегія суддів вважала за можливе на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України розглянути справу за її відсутності. Крім того, в матеріалах справи містяться заперечення приватного нотаріуса проти заявленого позову (том І а.с.179).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення та заперечення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності та співставленні, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та в частині судового рішення, яка оскаржується, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено в ході судового розгляду та вбачається зі свідоцтва про право власності на житло від 05 листопада 2002 року № 1743, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності по 1/3 частині ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 (том І а.с. 12).

З довідки форми №3 від 11 березня 2015 року вбачається, що ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 по теперішній час зареєстровані у спірній квартирі (том І а.с. 16).

11 березня 2016 року між позивачем і відповідачем укладено договір дарування 1/3 частки у праві спільної часткової власності на квартиру, відповідно до умов якого позивач безоплатно передав у власність (подарував) відповідачу 1/3 частки у праві спільної часткової власності на спірну квартиру. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобинською Г.А. та зареєстровано в реєстрі за № 175 (том І а.с. 17-20).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна вбачається, що з 11 березня 2016 року ОСОБА_4 зазначений власником 1/3 частини спірної квартири на підставі договору дарування (том І а.с. 22).

11 березня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого відповідач передав у власність позивачу 136 000 грн. 00 коп., а останній зобов'язався повернути таку ж суму грошових коштів впродовж шести місяців, тобто не пізніше 11 вересня 2016 року. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобинською Г.А. та зареєстровано в реєстрі за № 178 (том І а.с. 21).

У відповідності до п. 1 договору позики, відповідач передав у власність позивачу грошову суму у розмірі 136 000 грн. 00 коп., а останній зобов'язувався повернути йому таку ж суму грошей не пізніше 11 вересня 2016 року, за наступним графіком:

-6 000 грн. 00 коп. в строк до 11 квітня 2016 року;

-6 000 грн. 00 коп. в строк до 11 травня 2016 року;

-6 000 грн. 00 коп. в строк до 11 червня 2016 року;

-6 000 грн. 00 коп. в строк до 11 липня 2016 року;

-6 000 грн. 00 коп. в строк до 11 серпня 2016 року;

-106 000 грн. 00 коп. в строк до 11 вересня 2016 року.

Факт того, що позивач за договором позики отримав від відповідача 40 000 грн. 00 коп. сторонами не заперечується. Також позивач підтвердив факт його згоди в момент підписання договору позики на свою згоду оплати відсотків за договором та витрат, понесених укладанням договору, які склали 96 000 грн. 00 коп. і які були включені у загальну суму позики.

Факт того, що кошти згідно умов договору позики, у встановлений в ньому термін, позивач не повернув, сторонами також не заперечується.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору позики грошових коштів, суд першої інстанції виходив з того, що в дійсності між сторонами було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого відповідач передав у власність позивача 136 000 грн., частина з яких - 40 000 грн. була передана реально, а інша частина склала відсотки за користування позикою та витрати, пов'язані з оформленням договору та які поніс відповідач. При цьому, відповідач свої зобов'язання за вказаним договором виконав у повному обсязі, тобто передав позивачу зазначену у договорі грошову суму - 136 000 грн., а позивач свої зобов'язання не виконав і в обумовлений у договорі строки кошти не повернув. Крім того, той факт, що вищезазначений договір позики був посвідчений нотаріусом свідчить про отримання позивачем усієї суми позики, обумовленої умовами договору - 136 000 грн., а не її частки. Отже, власноручно підписуючи зазначений договір позики грошових коштів, позивач підтвердив факт отримання ним у позику саме 136 000 грн.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно правової позиції викладеної у Постанові № 6-63 цс13 «Про стягнення боргу за договором позики» Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частин 1,2 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Згідно роз'яснень п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами 11 березня 2016 року було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого відповідач передав у власність позивачеві 136 000 грн. 00 коп., частина з яких - 40 000 грн. 00 коп. була передана реально, а частина з яких склала відсотки за користування позикою та витрати, пов'язані з оформленням договору і які поніс відповідач, а позивач зобов'язався повернути таку ж суму грошових коштів впродовж шести місяців, тобто не пізніше 11 вересня 2016 року. При цьому відповідач свої зобов'язання за вказаним договором виконав в повному обсязі, тобто передав позивачеві зазначену у договорі суму грошових коштів - 136 000 грн., а позивач свої зобов'язання не виконав і в обумовлений у договорі строк кошти не повернув.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки згідно п. 14 договору позики, договір вважається укладеним з моменту передання позикодавцем грошей позичальникові та його нотаріального посвідчення. Тобто, той факт, що вказаний договір позики посвідчений нотаріусом свідчить про отримання позивачем усієї суми позики, обумовленої умовами договору - 136 000 грн. 00 коп., а не її частки, про що чітко записано в п.1 Договору позики грошових коштів.

Так, власноручно підписуючи зазначений договір позики грошових коштів, позивач підтвердив факт отримання ним у позику саме 136 000 грн. 00 коп.

Крім того, ні у суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачем та його представником не надано належних доказів, які б спростовували вищенаведені обставини та підтверджували отримання позивачем лише суми в розмірі 40 000 грн.

Доводи скаржника не мають правового підґрунтя, є лише припущеннями та поясненнями, які не підтверджуються письмовими доказами, та які не дають підстав для скасування судового рішення у його оскаржуваній частині.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Проаналізувавши вищенаведені обставини, встановлені в ході перегляду судового рішення в частині, що оскаржується, з урахуванням вимог діючого законодавства України, а також пояснень сторін, наданих в ході розгляду справи, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки висновки суду є такими, що відповідають дійсним обставинам справи, рішення суду ухвалене з дотриманням норм процесуального права та з правильним застосуванням норм матеріального права, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, у зв'язку з чим наявні підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 21 вересня 2018 року.

Суддя-доповідач: І.М.Вербова

Судді: Я.В. Головачов

О.В.Шахова