АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 2-8067/11 Головуючий у 1 інстанції: Кириченко Н.О.
Провадження № 22-ц/796/5433/2018 Доповідач: Шебуєва В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Українець Л.Д.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційну скаргу Головного контрольно-ревізійного управління України, правонаступником якого є Державна аудиторська служба України, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2011 року в справі за позовом Головного контрольно-ревізійного управління України до ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди,-

в с т а н о в и в:

В серпні 2011 року Головне контрольно-ревізійнеуправління України,правонаступником якого є Державна аудиторська служба України, звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди. Зазначило, що 05 травня 2010 року з водієм Головного контрольно-ревізійного управління України ОСОБА_2 був укладений договір про повну матеріальну відповідальність з метою забезпечення матеріальних цінностей. 13 травня 2011 року приблизно о 18 год. 10 хв., керуючи автомобілем марки Audi A8L, д.н.з.НОМЕР_5, на Південному шляхопроводі ОСОБА_2 не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки Skoda, д.н.з.НОМЕР_6, під керуванням водія ОСОБА_3 та автомобілем марки Volkswagen, д.н.з.НОМЕР_7, під керуванням водія ОСОБА_4, що призвело до пошкоджень транспортних засобів. Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 30 червня 2011 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні вказаного правопорушення. Внаслідок ДТП з вини відповідача не забезпечено збереження ввірених йому матеріальних цінностей - пошкоджено автомобіль. На відновлення автомобіля установою витрачено 57 611,74 грн. ОСОБА_2 визнав свою вину та написав заяву про добровільне утримання по 20 відсотків щомісячно з його заробітної платні за заподіяну шкоду в розмірі середньомісячного заробітку 3580 грн. Головне контрольно-ревізійне управління України просило стягнути з ОСОБА_2 54 031,74 грн., що є різницею між розміром заподіяної шкоди та добровільно сплаченим відповідачем відшкодуванням.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2011 року у задоволенні позову Головного контрольно-ревізійного управління України відмовлено.

В апеляційній скарзі Головне контрольно-ревізійне управління України просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Вважає, що судне дав належної оцінки наявності укладеного між сторонами договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно з яким відповідач був зобов'язаний виконувати роботу по експлуатації автомобіля марки Audi A8L, д.н.з.НОМЕР_5, прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей. Свою вину у ДТП ОСОБА_2 визнав та написав заяву про добровільне утримання коштів з його заробітної плати.

В апеляційній інстанції представник правонаступника Головного контрольно-ревізійного управління України підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

В судове засідання ОСОБА_2не з'явився, повідомлений про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи за його відсутності.

Вислухавши пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 обіймав посаду водія в Головному контрольно-ревізійному управлінні України. 05 травня 2010 року між Головним контрольно-ревізійним управлінням України та ОСОБА_2 був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, за умовами якого відповідач зобов'язаний виконувати роботу по експлуатації автомобіля марки Audi A8L, д.н.з.НОМЕР_5, та приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому матеріальних цінностей (а. с. 8).

13 травня 2011 року приблизно о 18 год. 10 хв., керуючи автомобілем марки Audi A8L, д.н.з.НОМЕР_5, на Південному шляхопроводі ОСОБА_2 не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки Skoda, д.н.з.НОМЕР_6, під керуванням водія ОСОБА_3 та автомобілем марки Volkswagen, д.н.з.НОМЕР_7, під керуванням водія ОСОБА_4, що призвело до пошкоджень транспортних засобів.

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 30 червня 2011 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Головне контрольно-ревізійне управління України відремонтувало автомобіль Audi A8L, д.н.з.НОМЕР_5. Відповідно до рахунку №-6 від 01 липня 2011 року та акту виконаних робіт № вартість відновлювального ремонту склала 57 611,74 грн.

25 липня 2011 року ОСОБА_2 подав Головному контрольно-ревізійному управлінні України заяву про добровільне утримання по 20 відсотків щомісячно з його заробітної плати за заподіяну шкоду в розмірі середньомісячного заробітку - 3580 грн.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених до ОСОБА_2 позовних вимог Головного контрольно-ревізійного управління України про відшкодування майнової шкоди.

Колегія суддів погоджується з так рішенням суду першої інстанції.

Статтею 130 КЗпП України визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Статтею 132 КЗпП України визначено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135 1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до ст.. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Професія водія не віднесена до посад і робіт, по яким можна укладати договори про повну матеріальну відповідальність, а тому суд обґрунтовано відхилив посилання позивача на наявність укладеного з ОСОБА_2 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного контрольно-ревізійного управління України, правонаступником якого є Державна аудиторська служба України, залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 листопада 2011 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 21 червня 2018 року.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Оніщук М.І.

Українець Л.Д.