Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

місто Київ

справа № 199/7520/15-ц

провадження № 61-18467св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2017 року у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, в якому просив припинити його право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини у праві власності на спірну квартиру в розмірі 420 739, 00 грн, а також зобов'язати відповідача сплатити йому компенсацію протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили.

На обґрунтування пред'явлених вимог ОСОБА_3 зазначив, що з 19 жовтня 2001 року перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 Під час перебування у шлюбі відповідачем за договором купівлі-продажу придбано квартиру АДРЕСА_1, що є у спільній сумісній власності подружжя. Відповідач з 31 грудня 2002 року зареєстрована у зазначеній квартирі, на цей час проживає в ній з дітьми. Позивач не має наміру користуватися зазначеною квартирою та зберігати своє право власності на частку у праві на квартиру, тому звернувся до суду із зазначеним позовом.

ОСОБА_4 пред'явила зустрічний позов до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, в якому просила виділити її у власність 1/2 частину гаража АДРЕСА_2, стягнути з відповідача на її користь компенсацію вартості 1/2 частини спільних грошових коштів подружжя в розмірі 603 520, 00 грн.

На обґрунтування вимог зустрічного позову ОСОБА_4 зазначила, що під час перебування у шлюбі сторонами накопичені спільні грошові кошти, загальна сума яких склала 46 000, 00 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 21 березня 2016 року було еквівалентно 1 207 040, 00 грн. Зазначені грошові кошти набуті в результаті спільної праці та спільними зусиллями подружжя. З метою належного збереження коштів та отримання банківських відсотків за користування грошима у різний час, грошові кошти вносилися на депозитні рахунки, що відкривалися подружжям в фінансових установах України в період з 31 липня 2008 року до 28 листопада 2012 року.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2016 року позов ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Судом визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 55, 20 кв. м, житловою площею 28, 40 кв. м.; визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину гаража АДРЕСА_2, загальною площею 27, 70 кв. м. В іншій частині вимог первісного та зустрічного позовів відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2016 року визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 55, 20 кв. м, житловою площею 28, 40 кв. м.; визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину гаража АДРЕСА_2, загальною площею 27, 70 кв.м.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що згадане майно придбано сторонами за час шлюбу, сторони визнали факт належності цього майна до об'єктів спільної сумісної власності подружжя, а тому воно підлягає поділу в рівних частинах. Вимоги позивача ОСОБА_3 щодо припинення права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та стягнення грошової компенсації вартості відповідної частки у праві на спірну квартиру у розмірі 420 739, 00 грн задоволенню не підлягають, оскільки позивач не довів суду належними та допустимими доказами, зокрема, спроможність відповідача, як співвласника, виплатити йому компенсацію вартості спільного майна та не довів, чи не становитиме це для неї надмірний тягар, оскільки попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду згідно з вимогами статті 71 СК України не відбулося. Крім того, не підлягають задоволенню вимоги відповідача за зустрічним позовом щодо стягнення з позивача 1/2 частини вартості спільних грошових коштів подружжя в розмірі 603 520, 00 грн, оскільки ОСОБА_4 не надано суду належних та допустимих доказів того, що грошові кошти на банківських рахунках, які були відкриті позивачем, набувались за рахунок спільної праці подружжя.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржувалась, - відмови у стягненні компенсації 1/2 частини спільних грошових коштів подружжя скасовано та задоволено позовні вимоги в цій частині. Судом стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 компенсацію 1/2 частини спільних грошових коштів подружжя в розмірі 603 520, 00 грн.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що стосовно спірних правовідносин підлягає застосуванню презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини або чоловіка потребує доведення. Докази у справі не підтверджують права особистої приватної власності відповідача на спірні грошові кошти у зв'язку з тим, що не спростовано доводи позивача про те, що депозитні договори укладались за час шлюбу та в інтересах сім'ї.

ОСОБА_3 у липні 2017 року подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення компенсації вартості 1/2 частини спільних грошових коштів подружжя та залишити в цій частині в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що апеляційний суд не дослідив письмові докази, надані ОСОБА_3 на спростування доводів ОСОБА_4 про те, що спірні грошові кошти накопичені подружжям в результаті спільних зусиль. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2016 року встановлено, що шлюбні стосунки припинені між сторонами з лютого 2008 року, сторони проживають окремо, тобто грошові кошти вносилися ним на депозитні рахунки після фактичного припинення шлюбних відносин. На переконання ОСОБА_3, позивач за зустрічним позовом могла звернутися до суду з позовом про стягнення з нього 1/2 частини грошових коштів у розмірі 183 839, 00 грн, оскільки грошові кошти у розмірі 46 000, 00 дол. США знято ним з рахунку 29 травня 2013 року, коли офіційний курс було встановлено на рівні 7,993 грн за 1 дол. США, а тому 46 000, 00 дол. США становило 367 678, 00 грн, а не 1 207 040, 00 грн (за курсом станом на 21 березня 2016 року 1 дол. США - 26, 242902).

ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що вона повністю погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, вважає його рішення законним та обґрунтованим, суд вірно застосував норми матеріального та процесуального права й ухвалив справедливе рішення, а отже касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2017 року відкрито касаційне провадження, ухвалою від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження у травні 2018 року передано до Верховного Суду.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд перевіряє правильність застосування апеляційним судом норм матеріального права та дотримання норм процесуального права в межах доводів касаційної скарги щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення компенсації вартості 1/2 частини спільних грошових коштів подружжя.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 19 жовтня 2001 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2016 року.

Протягом періоду з 31 липня 2008 року до 28 листопада 2012 року на ім'я ОСОБА_3 були відкриті рахунки в банківських установах, що підтверджується довідками Публічного акціонерного товариства «Банк Восток» (правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Хоум Кредіт Банк»), Публічного акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк», Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», Публічного акціонерного товариства «КБ «Надра».

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2015 року у справі № 199/2373/14-ц встановлено, що на депозитні рахунки, відкриті в Публічному акціонерному товаристві Комерційному банку «Приватбанк» за договорами про відкриття рахунку для вкладу «Універсальний» № SAMDN4866 та № SAMDN4913, ОСОБА_3 28 листопада 2012 року внесено грошові кошти в сумі 46 000, 00 дол. США.

За приписами частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Аналіз статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності майна подружжя, набутого ними у період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що до об'єктів спільної сумісної власності подружжя, що підлягають поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до частини першої та третьої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Враховуючи ту обставину, що правовий режим права спільної сумісної власності подружжя на грошові кошти в сумі 46 000, 00 дол. США, накопичені сторонами за час їх фактичного перебування у шлюбі, заперечується ОСОБА_3, то саме він повинен був на підставі належних доказів спростувати презумпцію спільності права власності подружжя на ці кошти.

Оскільки під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_3 не доведено, що згадані грошові кошти не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, то Верховний Суд дійшов висновку, що апеляційний суд обґрунтовано стягнув з нього на користь ОСОБА_4 компенсацію вартості 1/2 частини спільних грошових коштів подружжя у розмірі 603 520, 00 грн.

Апеляційний суд надав належну оцінку доводам заявника про те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2016 року у справі № 201/12768/16-ц встановлено, що шлюбні стосунки припинені між сторонами з лютого 2008 року, сторони проживають окремо, тобто грошові кошти вносилися ним на депозитні рахунки після фактичного припинення шлюбних відносин. Апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що згадане рішення ухвалено у заочному порядку без участі ОСОБА_4 та після ухвалення судового рішення у справі, що переглядається.

Додатково Верховним Судом враховано, що постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2017 року у справі № 201/12768/16-ц встановлено, що фактично шлюбні відносини між сторонами припинилися в 2013 році.

Також помилковими є доводи касаційної скарги щодо розміру суми, яка підлягає стягненню, оскільки, розраховуючи суму, яка підлягає стягненню у гривневому еквіваленті, суд виходив не з моменту отримання позивачем цих коштів із банківських рахунків, а з моменту звернення ОСОБА_4 до суду із позовом про стягнення їх вартості. В цьому висновку судом враховано, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя були саме певні валютні цінності, тому сторона вправі вимагати компенсації їх вартості саме на час звернення до суду з відповідним позовом.

Верховний Суд встановив, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судом, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик