Постанова

Іменем України

13 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 649/857/16-ц

провадження № 61-737св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., ХоптиС. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Марфінбанк» про стягнення збитків,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Великолепетиського районного суду Херсонської області, у складі судді Соловйова В. В., від 30 червня 2017 року та рішення Апеляційного суду Херсонської області, у складі колегії суддів: Базіль Л. В., Бугрика В. В., Склярської І. В., від 07 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Марфінбанк» (далі - ПАТ «Марфінбанк», банк) про стягнення збитків.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 10 квітня 2006 року Великолепетиським районним судом Херсонської області було постановлено ухвалу про забезпечення позову ВАТ «Морський транспортний банк» (в подальшому ПАТ МарфінБанк) до ВАТ «Великолепетиський маслозавод» (в подальшому ПАТ Великолепетиський маслозавод) та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитом, шляхом накладення арешту на зазначене вище майно, а 14 квітня 2006 року відповідно до акту ВДВС Великолепетиського РУЮ Херсонської області про опис та арешт майна, вказане майно було передано на відповідальне зберігання ПАТ «МарфінБанк». 18 листопада 2016 року ухвалою Великолепетиського районного суду Херсонської області скасовані заходи забезпечення позову ВАТ «Морський транспортний банк» до ВАТ «Великолепетиський маслозавод» та ОСОБА_4, однак відповідачем не повернуто йому з відповідального зберігання майно, чим порушуються його права, як власника цього майна.

Із урахуванням зазначеного позивач просив суд зобов'язати ПАТ «МарфінБанк» повернути з відповідального зберігання майно в кількості 27 одиниць та відшкодувати на його користь судові витрати.

21 лютого 2017 року позивач подав до суду заяву про зміну предмета позову, мотивуючи її тим, що належне йому майно за адресою: АДРЕСА_1 відсутнє (демонтовано), що підтверджено рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 29 жовтня 2013 року по справі № 649/379/13-ц, у зв'язку з чим, просив суд стягнути з відповідача на його користь збитки в розмірі реальної ринкової вартості рухомого майна в сумі 22 263 393,00 грн.

Рішенням Великолепетиського районного суду Херсонської області від 30 червня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «МарфінБанк» на користь ОСОБА_4 збитки у розмірі 10 000 000,00 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що повернення спірного майна в натурі неможливе, а ПАТ «МарфінБанк», як заставодержатель зобов'язаний відшкодувати позивачу ОСОБА_4 всі заподіяні пошкодженням предмета закладу збитки, та зважаючи на те, що вказана у звіті з незалежної оцінки майна № 0д1/1 від 25 січня 2017 року ринкова вартість є завищеною, а вартість монтажних робіт на даний час не підлягає відшкодуванню, оскільки передбачає витрати на майбутнє, суд дійшов висновку, що стягненню з відповідача на користь ОСОБА_4 підлягають збитки у розмірі 10 000 000, 00 грн.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 07 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, а апеляційну скаргу ПАТ «Марфінбанк» задоволено. Рішення Великолепетиського районного суду Херсонської області від 30 червня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні позову про стягнення збитків.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення з ПАТ «МарфінБанк» збитків за неповернення належного йому майна не можуть бути задоволенні у зв'язку з відсутністю причинного-наслідкового зв'язку між діями банку та збитками, які настали.

У касаційній скарзі, із урахуванням її доповнень, ОСОБА_4 просить скасувати рішення Апеляційного суду Херсонської області від 07 грудня 2017 року та рішення Великолепетиського районного суду Херсонської області від 30 червня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог із ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга, із урахуванням її доповнень, мотивована тим, що судом апеляційної інстанції було безпідставно взято до уваги уточнення апеляційної скарги, які було направлено понад строк, визначений апеляційним судом. Апеляційним судом також було неправильно застосовані норми матеріального права до обставин справи та суті позовних вимог. Безпідставно покладені в обґрунтування рішення «судження» Апеляційного суду Херсонської області, наведенні у рішенні від 08 грудня 2015 року у справі № 649/347/15-ц. Позивач посилається на те, що банком було формально підписано Акт прийому-передачі спірного майна від 21 вересня 2006 року на виконання умов договору про переведення боргу та відступлення права вимоги, майно залишилося під відповідальним зберіганням банку на підставі Акту опису й арешту майна від 14 квітня 2006 року, і саме банк повинен був його повернути та у разі пошкодження або знищення майна - сплатити позивачу збитки, які є предметом позову у даній справі. Судом не було застосовано до спірних правовідносин положення статті 22 ЦК України. Спірне майно позивача після його опису та арешту було передано відповідачем іншій особі, а після припинення заходів забезпечення виконання зобов'язань банком не повернув майно позивачу у порядку частини третьої статті 593 ЦК України, у зв'язку із чим саме відповідач несе деліктну відповідальність за порушення права власності позивача. Судом першої інстанції необґрунтовано, без належних на те доказів, визначено та стягнуто із відповідача на користь позивача 10 000 000, 00 грн у відшкодування шкоди, з розміром якої не погоджується позивач.

Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

08 лютого 2018 року ПАТ «Марфінбанк» направлено відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4, який мотивовано тим, що оскаржене рішення апеляційного суду ухвалене у відповідності до вимог чинного законодавства. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, повно і всебічно з'ясувавши обставини, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, встановивши, що спірне майно на зберіганні банку не знаходилося, в заклад банку не передавалося.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 02 березня 2005 року між АБ «Приватінвест», правонаступником якого є ВАТ «Морський транспортний банк», а в подальшому - ПАТ «МарфінБанк» та ВАТ «Великолепетиський маслозавод» був укладений кредитний договір на строк до 01 березня 2006 року.

В забезпечення виконання зобов'язань по зазначеному кредитному договору 05 березня 2005 року між банком та ОСОБА_4 був укладений договір застави майна № 03/132-3, за умовами якого позивач передав у заставу банку належне йому на праві власності майно вартістю 1 073 180 грн, що розташоване по АДРЕСА_1, до складу якого за переліком входить спірне майно.

10 квітня 2006 року Великолепетиським районним судом Херсонської області в межах розгляду цивільної справи за позовом ВАТ «Морський Транспортний Банк» в особі філії ВАТ «Морський Транспортний Банк» в м. Херсоні до ВАТ «Великолепетиський маслозавод» та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитом було постановлено ухвалу про забезпечення зазначеного позову та накладено арешт на майно ОСОБА_4, а саме: холодильний агрегат МВТ-20; машина холодильна МВВ?20-2-0 з трьома повітряохолоджувачами; машина холодильна МВВ?20?2?0 з двома повітряохолоджувачами; машина холодильна МВВ 9; машина холодильна МВТ-35 для охолодження молока; охолоджувач АІ?ООЛ?5; повітряний компресор ПКС; машина холодильна ВР І М; котел Е 1/9; установка хімводоочистки; вакуум упаковочна машина ВМ-14 для упаковки сирних голівок; апарат фасовки масла АРМ; парафінер Г 6 ОПЧ-А; прес для сирів Е 8 ОПД-24; пастеризаційно охолоджувальна установка ОКЛ? 10; насос для сирного зерна А 9 КНА; насос молочний Г2 ОПБ; насос молочний Г2 ОПД; пастеризаційно охолоджувальна установка ОКЛ-5; сироватновідділювач Л5-ОС; лінія по виробництву казеіну ВС-150; маслообразователь Т1 ОМ-2Т; насос гвинтовий П8 ОНД; заквасочні установки РЗУ-ЗУ-35; сепаратор для високожирних сливок Ж5 ОС 2Д 500; пастеризатор; ванни сиродільні Д7 ОСА 2500.

14 квітня 2006 року державним виконавцем ВДВС Великолепетиського РУЮ Херсонської області, при примусовому виконанні ухвали Великолепетиського районного суду Херсонської області від 10 квітня 2006 року, складено акт, в якому зазначено, що описане та арештоване майно прийняв на відповідальне зберігання представник стягувача ВАТ «МТБ» в Херсоні Жук Ю. В. (а.с. 14-15).

21 вересня 2006 року між ВАТ «Морський транспортний банк» (правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк») та фізичною особою- підприємцем ОСОБА_7 було укладено договір про переведення боргу та відступлення права вимоги, відповідно до умов якого остання приймає на себе фінансові зобов'язання за кредитним договором № 03/132-К від 02 березня 2005 року, укладеним між АБ «Приватінвест» в особі Херсонської філії АБ «Приватінвест», правонаступником якого є ПАТ «МарфінБанк» та ВАТ «Великолепетиський маслозавод»; в цей же день вказані особи уклали договір відступлення прав за договором застави, за умовами якого ПАТ «МарфінБанк» передав ФОП ОСОБА_7 права заставодержателя за укладеним з ОСОБА_4 договором від 05 березня 2005 року. У подальшому рішенням господарського суду Херсонської області від 21 вересня 2010 року у справі № 14/202-ПД-09, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 30 листопада 2010 року, укладена між банком та ОСОБА_7 угода про переведення боргу та відступлення права вимоги від 21 вересня 2006 року визнана недійсною.

У період часу, коли угода щодо відступлення права вимоги була чинною, а саме 21 вересня 2006 року за актом прийому - передачі ВАТ «Морський транспортний Банк», як цедент, передав, а ФОП ОСОБА_7, як цесіонарій, прийнала відповідно до умов договору про переведення боргу та відступлення права вимоги від 21 вересня 2006 року заставне майно.

24 листопада 2008 року Дніпровським районним судом м. Херсона у справі № 2?1012/08 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання права власності на майно та витребування майна із чужого незаконного володіння ухвалено рішення, яким визнано за ОСОБА_4 право власності на спірне майно та зобов'язано ОСОБА_7 повернути ОСОБА_4 зазначене майно. Рішення суду набрало законної сили 25 лютого 2009 року після його перегляду в апеляційному порядку (а. с. 232-233 т. 1). Цим же рішенням встановлено, що спірне майно, знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

05 листопада 2009 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Херсона у справі № 6-245/09, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 12 січня 2010 року, змінено порядок і спосіб виконання зазначеного вище рішення, а саме вирішено примусово вилучити у ОСОБА_7 та передати ОСОБА_4 спірне майно.

Відповідно до інформації начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції від 22 листопада 2017 року, наданого позивачем під час апеляційного розгляду справи, виконавче провадження по виконанню вищезазначеного рішення завершено 16 жовтня 2010 року на підставі пункту 7 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку із визнанням боржника банкрутом.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 24 листопада 2011 року у справі № 21/19/10зобов'язано ліквідатора ПП ОСОБА_7 виключити з ліквідаційної маси банкрута приватного підприємця ОСОБА_7 майно, право власності на яке рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 24 листопада 2008 року визнано за ОСОБА_4

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 18 червня 2012 року у справі № 21/19/10 зобов'язано ліквідатора ПП ОСОБА_7, ВАТ «Великолепетихський маслозавод» та ОСОБА_4 провести звірку наявності майна, що підлягає передачі на виконання ухвали суду від 24 листопада 2011 року.

12 липня 2012 року у ході проведення звірки комісією встановлено, що із 27 одиниць рухомого майна в наявності є 6 одиниць, які знаходяться під відкритим небом, демонтовані, розукомплектовані та непридатні для використання у виробництві.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 29 жовтня 2013 року (провадження № 22-ц/791/2770/2013) у справі за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «МарфінБанк», треті особи: приватне акціонерне товариство «Великолепетиський маслозавод», ФОП ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, встановлено, що заставне майно ФОП ОСОБА_7 банку не передала. У задоволенні позову ОСОБА_4 до ПАТ «МарфінБанк» про стягнення матеріальної та моральної шкоди було відмовлено.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов'язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.

Зобов'язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов'язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

У частині першій статті 60 ЦПК України, від 2004 року, закріплено загальне правило розподілу обов'язків з доказування, а саме кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків наявності підстав звільнення від доказування.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, із урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог з підстав, заявлених позивачем, оскільки позивачем не доведено вини банку у заподіянні шкоди, а саме причинно-наслідкового зв'язку між діями банку та завданими збитками. Судом апеляційної інстанції при вирішенні даного спору враховано чинну ухвалу Дніпровського районного суду м. Херсона від 05 листопада 2009 року, якою змінено порядок і спосіб виконання судового рішення у справі № 2-1012/08 і вирішено у примусовому порядку вилучити спірне майно у ОСОБА_7 з передачею його позивачу.

Відповідно частини третьої статті 61 ЦПК України, від 2004 року, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналогічна норма закріплена у частині четвертій статті 82 ЦПК України.

Вказаним вище рішенням апеляційного суду Херсонської області від 08 грудня 2015 року у справі №649/347/15-ц встановлено, що спірне майно перебувало у ОСОБА_7 і у володінні або на зберіганні банку воно не знаходилось.

Апеляційним судом надано належну правову оцінку наявним у даній справі судовим рішенням згідно яких спірне майно в примусовому порядку підлягає вилученню саме у ОСОБА_7 та передачі ОСОБА_4

Судовими рішеннями у справі № 2-1012/08 встановлено, що саме ОСОБА_7 несе зобов'язання по поверненню ОСОБА_4 спірного майна. Враховуючи встановленні судовим рішенням в інших справах обставини, позовні вимоги ОСОБА_4 до ПАТ «МарфінБанк» правильно визнанні апеляційним судом необґрунтованими і безпідставними.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду. Судомправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України, у редакції чинній на момент розгляду справи). Правильне по суті і законне рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги та зміст оскарженого рішення апеляційного суду не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников
О. В. Білоконь
С. Ф. Хопта