АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/796/6115/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 756/3578/17

20 вересня 2018 року Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Волошиної В.М.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 червня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Яценко Н.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства &q?о ;Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка&q?кр; про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в :

09 березня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до Державного підприємства &q?ом;Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка&quта; про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначала, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Наказом &q? в;Про припинення безстрокового трудового договору&q?нн; від 23 лютого 2017 року № 220-к з нею припинено безстроковий трудовий договір на підставі пункту 9 статті 36 Кодексу Законів про працю України з 23 лютого 2017 року. Правовою підставою прийняття оспорюваного наказу є Закон України &quос;Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури&q?ни; від 28 січня 2016 року № 955-УІІІ, яким внесено зміни, зокрема, до статті 20 Закону України &q?ок;Про театри і театральну справу&q? &;. Відповідно до наведеної норми, трудові відносини з професійними, творчими працівниками, художнім та артистичним персоналом державних та комунальних театрів оформлюються шляхом укладання контрактів.

Вважає, що вказаний закон не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки в силу статті 58 Конституції України закони та інші нормативно- правові акти не мають зворотної дії в часі. Впровадження контрактної форми трудових відносин між сторонами, які на час набуття чинності Законом № 955-УІІІ вже перебували в трудових правовідносинах на підставі безстрокового трудового договору, законодавчо не передбачене, оскільки даний Закон не містить в собі окремих підстав для припинення безстрокового трудового договору з професійними творчими працівниками, які вже перебувають в трудових відносинах, так само, як і не є самостійною підставою для такого припинення відповідно до пункту 9 статті 36 КЗпП України в зв'язку з невизначеністю таких підстав наведеним Законом № 955-УІІІ. Посилається на те, що її звільнення було проведено з порушенням нормативно регламентованої процедури прийняття наказу, в порушенні вимог ст. 252 КЗпП України- без попередньої згоди виборного профспілкового органу, членом якого вона є, а також з порушенням порядку вивільнення працівників, встановленого статтею 49-2 КЗпП України, згідно якої про наступне вивільнення працівник персонально попереджається не пізніше як за два місяці.

Зазначає також, що її звільнення є незаконним втручанням в її приватне життя, що є порушенням вимог статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та не узгоджується з рішеннями Європейського Суду з прав людини , оскільки звільнення особи на виконання Закону № 955-УІІІ від 28 січня 2016 року є обмеженням на доступ до професії, які в контексті предмету спору впливають на її «приватне життя»

Вказуючи на незаконність такого втручання, окрім наведеного, посилається також на те, що положення щодо одномоментного звільнення осіб, з якими укладено безстроковий трудовий договір, суперечить ст. ст. 22 та 41 Конституції України, а також статтям 40 та 41 КЗпП України, які регулюють підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необгрунтованість та безпідставність, надав письмові заперечення, просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідач прийняв наказ про припинення безстрокового трудового договору з позивачкою у відповідності з діючим законодавством, оскільки контрактна форма роботи для творчих працівників, зокрема, і для позивачки, запроваджена спеціальним Законом, який і підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Оболонського районного суду м.Києва від 05 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову, поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, при неповному з'ясуванні обставин справи та без належної оцінки наявних у справі доказів. Зазначила, що в мотивувальній частині судового рішення відсутні висновки суду щодо порушення чи дотримання відповідачем вимог ст. 49-2 КЗпП України, відповідно до якої, про наступне вивільнення працівників відповідач персонально має попередити працівників не пізніше, ніж за два місяці. Не з&q? н;ясовані судом першої інстанції обставини правомірності її звільнення в контексті вимог ст. 41 Закону України &q?он; Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності&q?лк;, про порушення якої вона наводила докази та аргументи в позовній заяві. Вказує, що при прийнятті судового рішення судом не було враховано, що пункти 2,3 Розділу 11 Закону № 955-У111 звужують існуючі трудові права художнього та артистичного персоналу, оскільки передбачають трансформацію існуючих трудових відносин із безстрокових у строкові. Суд не застосував приписи частини 6 статі 10 ЦПК України, яка визначає, що якщо суд приходить до висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, він не застосовує такий закон чи інший правовий акт,а застосовує норми Конституції України, як норми прямої дії. Не надано в судовому рішенні правової оцінки і її доводам щодо суперечності нормативно-правового акту, на підставі якого прийнято наказ про її звільнення, положенням статі 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка визначає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті &q?во;Голос України&q?ку; повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до п. 8 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України № 2147 - VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник адвокат ОСОБА_3 повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник відповідача Державного підприємства &qu в;Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка&quта; ГаличАнастасія Сергіївна проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на їх безпідставність, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегіясуддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 наказом Національної опери України № 611-к від 27 листопада 1997 року була зарахована артисткою допоміжного складу за контрактом терміном на 1 рік з 25 листопада 1997 року по 24 листопада 1998 року.

Згідно наказу № 754 Національної опери України від 03 грудня 2001 року ОСОБА_2, артистку допоміжного складу, переведено на умови роботи за строковою трудовою угодою терміном на 2 роки з 01 грудня 2001 року по 30 листопада 2003 року на тій же посаді.

Наказом Національної опери України № 646 від 17 листопада 2003 року ОСОБА_2, артистку допоміжного складу, яка працює за строковою трудовою угодою, переведено на роботу за безстроковим трудовим договором з 30 листопада 2003 року на тій же посаді, де вона і працювала по 23 лютого 2017 року.

На виконання вимог Закону України &quTi;Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури&quде; від 28 січня 2016 року №955-УІІІ 2 грудня 2016 року Державним підприємством &quгр;Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка&q?ер; видано наказ № 899-к &q?.Г;Про повідомлення щодо зміни істотних умов праці художнього та артистичного персоналу Державного підприємства &q?ич;Національний академічний театр опери та балету України імені Т. Г. Шевченка&quly;

Вказаним наказом Державне підприємство &qu'>;Національний академічний театр опери та балету України імені Т. Г. Шевченка&quly; повідомило працівників, у тому числі і позивачку, про зміну істотних умов праці, а саме: зміну форми трудового договору, укладеного між Державним підприємством &q?, ;Національний академічний театр опери та балету України імені Т. Г. Шевченка&quly; і працівниками художнього та артистичного персоналу, на контракт до 15 грудня 2016 року.

Повідомлення про зміну істотних умов праці від 09 грудня 2016 року ОСОБА_2 отримати відмовилась, про що 10 грудня 2016 року ДП &qu;&;Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка&q?и ; було складено акт.

Наказом ДП &quin;Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка&q?ни; № 930-к від 14 грудня 2016 року частково змінено наказ № 899-к від 2 грудня 2016 року та встановлено строк на отримання згоди від працівників на продовження роботи на умовах контракту до 23 лютого 2017 року.

20грудня 2016 року адміністрацією відповідача надіслано лист ОСОБА_5 зповідомленням про наступну зміну істотних умов праці, який позивачем отримано 22грудня 2016 року, про що свідчить підпис на повідомленні про вручення поштового відправлення.

Листом ДП &qu-i;Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка&q?ни; від 17 лютого 2017 року № 134 ОСОБА_5 запропоновано до 23 лютого 2017 року здійснити своє волевиявлення та підписати або не підписати контракт з театром.

18 лютого 2017 року адміністрацією театру було складено акт про відмову ОСОБА_2від підпису про отримання листа від 17 лютого 2017 року № 134та 2 примірники контракту.

Наказом ДП &quin;Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка&q?де; № 220-к від 23 лютого 2017 року безстроковий трудовий договір з ОСОБА_2, артистом допоміжного складу, припинено 23 лютого 2017 року згідно з п. 9 ст. 36 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 до Державного підприємства &q?ні;Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка&quак; про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції посилався на те, що позивачка відмовилася від укладання контракту, норма Закону, якою запроваджено обов'язкове укладання строкового контракту з працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, не визнавалась неконституційною, в діях відповідача не встановлено порушення нормативно регламентованої процедури прийняття наказу про припинення безстрокового трудового договору, на які вказує позивачка, а тому відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об&q?к ;єктивного встановлення дійсних обставин справи, дослідження наданих судом доказів, вірної правової оцінки цих доказів, з дотриманням норм процесуального права та вірним застосуванням норм матеріального права, з огляду на наступне.

Пунктом 9 частини першої статті 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є, зокрема, підстави, передбачені іншими законами.

Згідно положень ч. 3 ст. 21 КЗпП України, контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини 3 статті 21 КЗпП України №12-рп/98 від 09.07.1998 року роз'яснено, що контрактна форма трудового договору може впроваджуватись лише законом.

Пунктом 5 Закону України &qu95;Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів&q?ьт; внесено зміни до ст. 20 Закону України &qu05;Про театри та театральну справу&qulo;, згідно яких трудові відносини з професійними, творчими працівниками, художнім та артистичним персоналом державних та комунальних театрів оформлюються шляхом укладання контрактів.

Відповідно до пунктів 2, 3 Перехідних положень Закону України &q?ов;Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів&q? с; набрання чинності цим Законом є підставою для припинення безстрокового трудового договору з керівниками державних та комунальних закладів культури, а також з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури згідно з пунктом 9 статті 36 Кодексу законів про працю України. З працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом укладається контракт строком від одного до трьох років без проведення конкурсу.

Закон України &q?ти;Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів&q? ; набрав чинності 24 лютого 2016 року.

Власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника, який працює за трудовим договором, укладення контракту тільки в тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом (наприклад, керівники підприємств). Порушення цих вимог може бути підставою для визнання відповідно до ст. 9 КЗпП України недійсними умов праці за контрактом, які погіршують становище працівника порівняно з законодавством України.

Відповідно до Переліку посад професійних творчих працівників театрів та посад (спеціальностей) працівників інших специфічних театральних професій, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 208 від 23 лютого 2006 року, посада, яку обіймала позивач, відноситься до посад артистичного персоналу.

Враховуючи зазначені положення КЗпП України та Закону, якимзапроваджено обов'язкове укладення строкового контракту з працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що, припиняючи безстроковий трудовий договір з ОСОБА_2, відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

З акту адміністрації ДП &q?іж;Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка&quxt; від 10 грудня 2016 року вбачається, що ОСОБА_2відмовилась від підпису про отримання повідомлення про зміну істотних умов праці..

20грудня 2016 року адміністрацією відповідача було надіслано лист ОСОБА_2з повідомленням про наступну зміну істотних умов праці, який вона отримала 22грудня 2016 року, про що свідчить підпис на повідомленні про вручення поштового відправлення.

ДП &quan;Національний академічний театр опери та балету України ім. Т.Г. Шевченка&qute; листом від 17 лютого 2017 року № 134 було запропонованоОСОБА_2 до 23 лютого 2017 року здійснити своє волевиявлення та підписати або не підписати контракт з театром, між тим, позивачка відмовилася від отримання вказаного листа-повідомлення, про що було складено акт.

Як вбачається з рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства &q?єт;Національний академічний театр опери та балету України імені Т.Г. Шевченка&q?ок; про визнання протиправним та скасування наказу, позивач оскаржувала наказ відповідача № 899-к від 02 грудня 201 року &q?ні; Про повідомлення щодо зміни істотних умов праці художнього та артистичного персоналу ДП &q?аз; Національна опера України мені Т.Г.Шевченка&quuo; в частині, що стосується позивача - щодо зміни істотних умов праці, проте в задоволенні позову їй було відмовлено. Вказаним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_2 була належним чином повідомлена про зміну істотних умов праці. Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що відповідачем було винесено оспорюваний наказ на підставі закону та з дотриманням трудових прав позивачки. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва від 10 травня 2017 року рішення суду від 20 березня 2017 року залишено без змін.

Оцінюючи встановлені обставини та надані на їх підтвердження докази в сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що позивач повідомлялась роботодавцем про зміну істотних умов праці, а саме зміну форми трудового договору, укладеного між театром та персоналом, на контракт у встановленому законом порядку, а доводи апеляційної скарги про те, що в мотивувальній частині судового рішення відсутні висновки суду щодо порушення чи дотримання відповідачем вимог ст. 49-2 КЗпП України, відповідно до якої, про наступне вивільнення працівників відповідач персонально має попередити працівників не пізніше, ніж за два місяці, спростовуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не були враховані її доводи про те, що при звільненні були порушені вимоги ст. 41 Закону України &q?уд; Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності&q?ні;, про порушення якої вона наводила докази та аргументи в позовній заяві, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на те, що відповідно до вимог ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору може бути проведено лише за попередньо згодою виборчого органу ( профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, у випадку розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 ( крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статі 40 і пунктами 2 і 3 статі 41 цього Кодексу, а позивач була звільнені з підстав п.9 ст. 36 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що норми Закон України &qute;Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури&quза; від 28 січня 2016 року № 955-УІІІ, на підставі якого її було звільнено, суперечать положенням Конституції України, оскільки погіршують становище працівника порівняно із тим, яке існувало до прийняття цього закону, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Однак, на контрактну форму трудового договору положення ст. 9 КЗпП України не поширюється

Ураховуючи, що норма Закону, якою запроваджено обов'язкове укладання строкового контракту з працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, не визнавалась неконституційною, суд дійшов вірного висновку, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що в рішенні суду першої інстанції не надано правової оцінки її доводам щодо суперечності нормативно-правового акту, на підставі якого прийнято наказ про її звільнення, положенням статі 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка визначає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, так як в судовому рішенні вказаним доводам позивача надана правова оцінка і суд вірно послався на те, що порушень вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо незаконного втручання в приватне життя ОСОБА_2 в даному випадку не було, так як припинення трудового договору з нею відбулось не з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а з підстав, передбачених законом, у зв&q? О;язку з відмовою позивачки укласти з відповідачем контракт, передбачений спеціальним законом. .

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оболонськогорайонного суду міста Києва від 05 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 вересня 2018 року.

Головуючий: Судді: