Провадження № 22-ц/773/992/18 Категорія: 57 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів Русинчука М.М., Осіпука В.В.,

з участю секретаря - Лимаря Р.С.,

представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного підприємства «Брок-Авто», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та повернення коштів за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 січня 2017 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 лютого 2017 року

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «Брок-Авто» (далі - ПП «Брок-Авто») про захист прав споживача, посилаючись на те, що 03 грудня 2013 року він придбав у ПП «Брок Авто» за 34 500 грн легковий автомобіль «Mazda-626», 1990 року випуску, про що йому було видано довідку-рахунок серії ААВ № 360752. 04 грудня 2013 року він подав до Відділу реєстраційно-екзаменаційної роботи з обслуговування міста Луцька, Луцького, Рожищенського, Ківерцівського районів заяву про перереєстрацію вищевказаного автомобіля на нового власника, однак отримав відмову, мотивовану розбіжністю номера шасі (кузова) транспортного засобу з номером, зазначеним у свідоцтві про реєстрацію. У зв'язку з цим 06 грудня 2013 року СВ Луцького МВ УМВС України у Волинській області розпочате кримінальне провадження №0004932, а 26 лютого 2014 року він звернувся у Луцьке МВ УМВС України у Волинській області із заявою про вчинення відносно нього шахрайських дій. У зв'язку з цим 06 грудня 2013 року СВ Луцького МВ УМВС України у Волинській області розпочате кримінальне провадження №0004932, а 26 лютого 2014 року він звернувся у Луцьке МВ УМВС України у Волинській області із заявою про вчинення відносно нього шахрайських дій. Враховуючи викладене, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля, укладений 03 грудня 2013 року між ним та ПП «Брок-Авто» і застосувати наслідки недійсності правочину шляхом повернення йому 34 500 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 лютого 2017 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1 102 грн 40 коп.

В апеляційних скаргах на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 січня 2017 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 лютого 2017 року позивач ОСОБА_2 покликаючись на незаконність оскаржуваних судових рішень, просив їх скасувати та позов задовольнити.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 28 березня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_2 визнано неподаними та повернуто позивачу.

Постановою Верховного Суду ухвали Апеляційного суду Волинської області від 06 березня 2017 року та від 28 березня 2017 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 апеляційні скарги підтримав з підстав наведених у них, просив їх задовольнити та оскаржувані судові рішення скасувати.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 січня 2017 року залишити без задоволення, а рішення без змін, апеляційну скаргу на додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 лютого 2017 року задовольнити, додаткове рішення - скасувати.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 у 2005 році придбав легковий автомобіль «Mazda-626», 1990 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, який зареєстрував в органах Державтоінспекції згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 13 жовтня 2005 року НОМЕР_3 (а.с. 4). 21 березня 2012 року ОСОБА_3 видав довіреність, яка посвідчена державним нотаріусом Володимирецької державної нотаріальної контори Рівненської області, якою уповноважив ОСОБА_8 та ОСОБА_9 розпоряджатись, у тому числі продати, обміняти, передати в оренду (позичку), заставити, зняти, поставити на облік в органах ДАІ автомобіль «Mazda-626», 1990 року випуску, номер кузова НОМЕР_2. Довіреністю від 19 квітня 2012 року, посвідченою приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Шум І.О., ОСОБА_8 уповноважив ОСОБА_7 представляти інтереси ОСОБА_3 з приводу продажу та всіх інших юридично-значимих дій щодо автомобіля «Mazda-626», 1990 року випуску, номер кузова НОМЕР_2. 03 грудня 2013 року між ОСОБА_3 в особі його представника ОСОБА_7 та ПП «Брок-Авто» було укладено договір комісії щодо передачі на реалізацію легкового автомобіля «Mazda-626», 1990 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, який зареєстрований в органах Державтоінспекції за ОСОБА_3. 03 грудня 2013 року позивач придбав вказаний автомобіль, вартістю 34548 грн., на підставі довідки-рахунка, виданої ПП «Брок-Авто» (а.с. 3). З даної довідки-рахунку вбачається, що спірний автомобіль реалізовано за свідоцтвом про реєстрацію НОМЕР_4 без зняття з обліку.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу(ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, зокрема: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 «Про затвердження Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери», бланки довідок-рахунків, акти приймання-передачі та відповідно номерні знаки для разових поїздок та номерні знаки «Транзит» є документами суворої звітності і повинні зберігатися суб'єктом господарювання відповідно до вимог законодавства.

Тобто, довідка-рахунок - це документ, який виконує функції договору купівлі-продажу автотранспортного засобу, згідно з якою власник автомобіля зобов'язується передати права на володіння транспортним засобом покупцеві, а той, у свою чергу, повинен сплатити власнику заздалегідь узгоджену суму і вступити в права власності.

Довідка-рахунок підтверджує реалізацію транспортного засобу, перехід права власності на транспортний засіб від продавця до покупця та є оформленням договірних відносин купівлі-продажу транспортного засобу.

Відповідно до ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Предметом договору комісії є надання посередницьких послуг в сфері торгового обороту, що передбачає вчинення одного або кількох правочинів, за винятком правочинів, які мають особистий характер. Тобто, предметом договору комісії виступає діяльність комісіонера, а саме послуга, яка ним надається, а не сам правочин як результат діяльності комісіонера.

Звертаючись з позовом до суду, як на підставу недійсності договору купівлі-продажу автомобіля позивач вказував, на те що продавцем, а саме ПП «Брок-Авто» йому, як покупцю автомобіль з номером кузова, що зазначений у довідці-рахунку серії ААВ № 360752 передано не було.

З матеріалів справи вбачається, що у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3, у спільній заяві як покупця, так і продавця від 03 грудня 2013 року, довіреності від 19 квітня 2012 року, довіреності від 21 квітня 2012 року, посадовими особами ПП «Брок-Авто» був зазначений номер кузова спірного автомобіля, що відповідав вказаному безпосереньо на транспортному засобі - НОМЕР_2.

За результатами огляду автомобіля «Mazda-626», 1990 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2 ПП «Брок-Авто» було складено акт № 752 технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер в якому зазначений номер кузова НОМЕР_2.

Під час перереєстрації транспортного засобу на покупця ОСОБА_2 після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу транспортного засобу 04 грудня 2013 року було виявлено розбіжність номера кузова у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу та безпосередньо на транспортному засобі, що свідчить про зміни маркувального позначення кузова автомобіля, що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Крім того, судом встановлено, що грошові кошти від цієї угоди в розмірі 34500,00 грн. були зараховані не до каси торгівельної організації, а отримані власником автомобіля ОСОБА_3, від імені якого, на підставі довіреності діяв ОСОБА_7 ПП «Брок Авто» отримано лише комісійну винагороду від продажу автомобіля марки «Мазда 626», 1990 року випуску, в розмірі 50,00 грн., яка надійшла на рахунок підприємства від ОСОБА_3 19 грудня 2013 року, що підтверджується довідкою ПП «Брок Авто» №4 від 27 травня 2016 року.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції встановивши, що ОСОБА_2 придбав автомобіль «Mazda-626» у ОСОБА_3, від імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_7, через ПП «Брок-Авто» на підставі довідки-рахунку, якою оформлено договір купівлі-продажу транспортного засобу, а ПП «Брок-Авто» фактично виступило посередником між продавцем та покупцем, відповідність оспорюваного договору загальним вимогам дійсності правочину прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Позивач в апеляційній скарзі не наводить конкретних підстав, встановлених законом, для визнання оспорюваного договору купівлі - продажу недійсним. Доводи апеляційної скарги зводяться до цитування позивачем норм матеріального права, які регулюють загальні положення про купівлю-продаж та недійсність правочину.

Таким чином, докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалене судом першої інстанції рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 відповідає вимогам закону.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, яке ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 лютого 2017 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1 102 грн 40 коп.

Однак, при вирішенні питання стягнення судового збору з ОСОБА_2 суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права з огляду на таке.

Спеціальним законом передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору з метою захисту своїх порушених прав (ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору. Проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому у статті 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати, що споживачі такої пільги не мають, оскільки зазначена пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

Таким чином, ОСОБА_2 як споживач, що звернувся до суду з позовом про захист своїх прав, звільнений від сплати судового збору.

У зв'язку з допущеним судом першої інстанції порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання про стягнення судового збору, додаткове рішення слід скасувати.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду від 17 січня 2017 року залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 на додаткове рішення Луцького міськрайонного суду від 20 лютого 2017 року задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 січня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 лютого 2017 року скасувати.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді