Єдиний унікальний номер 229/270/18 Номер провадження 22-ц/775/1248/2018
Суддя-доповідач Жданова В.С.
Номер справи 229/270/18
Номер провадження 22-ц/775/1248/2018
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2018 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

Головуючого-судді Жданової В.С.,

суддів: Азевича В.Б., Мірути О.А.,

за участю секретаря судового засідання Дороніна Д.Р.,

учасники справи: позивач ОСОБА_3, представник позивача ОСОБА_4, представник відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 13 червня 2018 року у цивільній справі № 229/270/18 (суддя Рагозіна С.О.) за позовом ОСОБА_3 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

В січні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до Дружківського міського суду Донецької області з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Заявлений позов мотивувала тим, що з 22 серпня 2017 року вона працювала в Єнакіївському міському відділенні Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області на посаді головного бухгалтера. 29 грудня 2017 року на підставі наказу від 20 грудня 2017 року № 1207-к її було звільнено з роботи у зв'язку із скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Вважала звільнення незаконним з тих підстав, що відповідно до статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 КЗпП, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Проте, відповідач порушив приписи вказаної норми трудового законодавства, повідомивши про майбутнє вивільнення, вакантні посади не запропонував. Наказ про звільнення позивача з посади датований 20 грудня 2017 року, а відповідно до витягу з протоколу засідання комісії з скорочення працівників № 2 від 14 грудня 2017 року рішення про інформування її про звільнення було прийнято на засіданні комісії 25 грудня 2017 року, тобто перед виданням наказу про звільнення та з порушенням строків, встановлених статтею 49-2 КЗпП України. Згідно зі статтею 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вважала, що відповідач за весь час вимушеного прогулу повинен виплати їй середній заробіток, який розрахований із середньоденної заробітної плати 550 грн.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 13 червня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Дружківського міського суду Донецької області від 13 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В мотивування доводів зазначає, що 27 жовтня 2017 року відповідач попередив її про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема, про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади та можливе майбутнє вивільнення, однак, таке попередження не є тотожнім потвердженню про звільнення за скороченням штату. Вважає, що її звільнення було проведено без згоди профспілкової організації. Відповідно до приписів частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець одночасно з попередженням про наступне звільнення зобов'язаний запропонувати працівнику інші наявні вакантні посади, що відповідають його кваліфікації та спеціальності, але такі посаді їй не були запропоновані.

Суд першої інстанції неповно дослідив матеріали судової справи та не врахував пояснення представників відповідача в судових засіданнях, які визнавали факт наявності у позивача статусу одинокої матері.

Також судом першої інстанції зроблений помилковий висновок, що відповідачем проведено об'єктивний аналіз показників та обсягів виконуваної роботи працівниками установи, перевірені ділові та особисті якості працівників. Вважає, що вона не поступається іншим працівникам в продуктивності праці, має переважне право залишитись на роботі.

Відповідач Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій надав заперечення на апеляційну скаргу, в якому вказує, що в заявленому позові позивач просила поновити її на посаді головного бухгалтера Єнакієвського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, діяльність якого припинена 25.10.2017 року відповідно до постанови Правління Фонду. Постановою Правління Фонду №47 від 12.09.2017 року затверджено граничну кількість працівників Фонду у кількості 5192 штатних одиниць, яка станом на 01.08.2017 року дорівнювала 7988, скорочення штату проведено на 35%. Зазначає, що позивач завчасно 27.10.2017 року була письмово попереджена про скорочення штату та звільнення, вимоги до формами такого попередження законодавством не визначені. Звільнення позивача проведено за згодою профспілкової організації, на час звільнення в установі не було жодної вакантної посади, за освітою позивач не відповідала займаній посаді, мала стаж роботи в установі 4 місяці. При оформленні на роботу, позивач вказувала, що перебуває у цивільному шлюбі; на даний час, як одинока матір, вона має право порушувати питання про її працевлаштування та виплату середнього заробітку на час працевлаштування, але підстав для поновлення на роботі не має. Апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

У судовому засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги підтримали у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 серпня 2017 року ОСОБА_3 була призначена головним бухгалтером Єнакіївського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області.

29 грудня 2017 року ОСОБА_3 наказом № 1207 від 20 грудня 2017 року її звільнено з займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників цього відділення, виплачено вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку та грошову компенсацію за невикористані дні основної відпустки, додаткової відпустки та за особливий характер праці (ненормований робочий день) .

Згідно пункту 17 статті 7 Закону №1105-ХІV, правління Фонду соціального страхування України приймає рішення про створення та реорганізацію робочих органів виконавчої дирекції Фонду та їх відділень відповідно до затвердженої правлінням структури органів Фонду. Пунктом 1.1 постанови правління Фонду соціального страхування України від 08 лютого 2017 року № 13 з 01 січня 2018 року затверджено граничну чисельність працівників Фонду у кількості 5192 штатних одиниць замість раніше існуючої на 01.08.2017 року численності 5192 штатних одиниць

19 серпня 2017 року припинено діяльність відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Єнакієве Донецької області, про в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних-підприємців та громадських формувань 19.08.2017 року внесено відповідний запис.

27 жовтня 2017 року ОСОБА_3 була попереджена Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України про зміни в організації виробництва і праці, зміну істотних умов праці, зокрема, про зміну штату працівників, які вступають в дію з 01 січня 2018 року, та про можливе майбутнє вивільнення. 27 жовтня 2017 року ОСОБА_3 особисто під розпис ознайомилась з вказаною інформацією.

21 грудня 2017 року № 22 відповідачем направлено подання на адресу Первинної профспілкової організації Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області щодо розірвання трудового договору з працівниками за п. 1 ст. 40 КзпП України. Листом № 22 від 21 грудня 2017 року головний бухгалтер ОСОБА_3 ознайомлена про дату, час та місце проведення засідання, про що свідчить її власноручний підпис. Рішенням профспілкового комітету первинної профспілкової організації Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області № 36 від 25 грудня 2017 року надано згоду на звільнення ОСОБА_3- головного бухгалтера Єнакіївського відділення управління за скороченням штату відповідно по п. 1 ст. 40 КЗпП України з наданням їй гарантій і компенсацій, передбачених чинним законодавством як такій, що не зверталася на засідання з обґрунтованою незгодою щодо розірвання трудового договору за вищезазначеною статтю. Вакантних посад у жодному відділенні Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на час звільнення не було.

Роботодавцем проведено об'єктивний аналіз показників та обсягів виконуваної роботи працівниками, в порівнянні з результатами інших працівників за своїми діловими та особистими якостями ОСОБА_3 поступалася іншим працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, про що свідчить стаж роботи на даному підприємстві (з 22 серпня 2017 року по 29 грудня 2017 року) та її диплом за спеціальністю «Аграрний менеджмент» і спеціалізацією спеціаліста економіста-організатора.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача мало місце скорочення чисельності працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці; позивача було належним чином попереджено про наступне звільнення; отримано згоду профспілкового комітету на її звільнення; позивач не мала переважного права перед іншими працівниками на залишення на роботі; вакантні посади в установі відсутні, що є підставою для звільнення відповідно до п.1ст.40 КЗпП України.

Судом першої інстанції не встановлено порушень законодавства при звільненні позивача з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України, тому не підлягають задоволенню і похідні вимоги щодо стягнення середнього заробітку.

Судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_3 є одинокою матір'ю, яка виховує дитину ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 без батька. Згідно з частиною першою ст. 135 СК України від 06 лютого 2014 року № 8 відомості про батька записані за вказівкою матері згідно з частиною першою статті 135 Сімейного кодексу України. (а.с.173).

Відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП України звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років допускається з обов'язковим працевлаштуванням. Поновлено на роботі може бути лише працівника, якого звільнено незаконно, з порушенням процедури звільнення чи за межами підстав, передбачених законом чи договором, або за відсутності підстав для звільнення. У разі якщо працівника звільнено обґрунтовано, з додержанням процедури звільнення, підстав для поновлення працівника на роботі немає. Невиконання підприємством (установою, організацією), яке звільнило одиноку матір, обов'язку по працевлаштуванню є підставою для покладення на нього відповідно до частини другої статті 232 КЗпП України обов'язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця, виплати їй середньої заробітної плати на період працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору, а не про поновлення на попередній роботі. За заявою такої особи може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання підприємством (установою, організацією) зобов'язання по її працевлаштуванню.

Такий висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи і вимогам діючого трудового законодавства.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У частині першій статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 49 2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до роз'яснень, викладених у абз. 1 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (з наступними змінами та доповненнями), розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Статтею 64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Судом першої інстанції встановлено і не оспорюється позивачем, що відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 р. затвердження структури органів Фонду, граничної численності віднесено до компетенції Фонду соціального страхування України. Рішення правління Фонду, прийняте в межах компетенції, є обов'язковим для виконання. Рішенням правління Фонду №47 від 12.09.2017 р. затверджено граничну численність працівників 5192 штатних одиниці, станом на 01.08.2017 року численність складала 7988 .

Встановлено, що позивач працювала в Єнакіївському міському відділенні Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області на посаді головного бухгалтера, діяльність якого була припинена 19 серпня 2017 року, про що свідчить запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних-підприємців та громадських формувань 19.08.2017 року.

Про наступне звільнення позивач була попереджена 27.10.2017 року, про що свідчить її власноручний підпис на цьому письмовому попередженні. ( а.с. 92 ).

Доводи апеляційної скарги про те, що вказане попередження не можна вважати таким, що відповідає приписам ст.49-2 КЗпП України є необґрунтованими, оскільки вказана норма закону не містить будь-яких вимог щодо форми документу, в якому особа попереджається ( повідомляється) про зміни в організації виробництва.

Неспроможними є доводи апеляційної скарги про те, що при її звільненні мало місце порушення вимог ст.43 КЗпП України, оскільки наказ про звільнення №1297-к був виданий 20.12.2007 року, а згода на її звільнення надана профспілковою організацією лише 25.12.2017 року.

Згідно з наказом №1207-к від 20.12.2017 року позивач звільнена з 29.12.2017 року. Питання про надання згоди на звільнення ОСОБА_3 у зв'язку із скороченням численності робітників було розглянуто на засіданні профспілкової організації 25.12.2017 року, про дату та час засідання позивач була повідомлена. Наказ про звільнення був доведений до позивача вже після засідання профспілкового комітету.

Відповідно до ч.8 ст. 43 КЗпП України, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Таким чином, закон допускає можливість розгляду питання про надання згоди на звільнення працівника за п.1 ст. 40 КЗпП України після винесення наказу про звільнення.

Обставини не є підставою для висновку про порушення відповідачем процедури при звільненні позивача за п.1 ст. 40 КЗпП України.

При звільненні позивача відповідачем також виконані вимоги ч.2 ст. 40 КЗпП України, в якій міститься вимога щодо переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Встановлено, що згідно наказу №271 від 26.10.2017 року припинено діяльність 29 відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Донецькій області, зокрема, припинена діяльність Єнакієвського міського відділення, в якому позивач працювала на посаді головного бухгалтера. На час звільнення позивача вакантних посад в установі не було. Вказані обставини підтверджені наданими суду штатними розписами по всім відділенням, які розташовані на підконтрольній України території Донецької області.

Доводи позивача про те, що у штатному розписі мали бути вакантні посади ґрунтуються лише на її припущеннях, доказів з цього питання позивачем на надано.

При звільненні відповідачем були дотримані вимоги ст.42 КЗпП України щодо перевірки переважного права позивача на залишення на роботі. Відповідачем визначено, що ОСОБА_3 поступалася іншим працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, оскільки має стаж роботи на даному підприємстві лише 4 місяці, а її диплом за спеціальністю «Аграрний менеджмент» не відповідає спеціалізації установи.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що при відповідач дотримався процедури, передбаченої законом при звільненні позивача за п.1 ст. 40 КЗпП України, порушень законодавства при звільненні позивача не встановлено.

Стосовно вимог ОСОБА_3 поновити її на посаді з тих підстав, що вона є одинокою матір'ю і відповідно до ст.184 КЗпП України її звільнення є незаконним, суд першої інстанції вірно зазначив, що поновлено на роботі може бути лише працівника, якого звільнено незаконно, з порушенням процедури звільнення чи за межами підстав, передбачених законом чи договором, або за відсутності підстав для звільнення. У разі якщо працівника звільнено обґрунтовано, з додержанням процедури звільнення, підстав для поновлення працівника на роботі немає. Невиконання підприємством (установою, організацією), яке звільнило одиноку матір, обов'язку по працевлаштуванню є підставою для покладення на нього відповідно до частини другої статті 232 КЗпП України обов'язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця, виплати їй середньої заробітної плати на період працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору, а не про поновлення на попередній роботі. За заявою такої особи може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання підприємством (установою, організацією) зобов'язання по її працевлаштуванню.

При цьому суд першої інстанції врахував правову позиція, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року № 759/19440/15-ц, провадження N 14-105цс18, яка відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України є обов'язковою щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно визначив правовідносини, що склалися між сторонами, та правову норму, яка підлягає застосуванню; мотивував оцінку кожного аргументу, наведеного учасниками справи; мотивував відхилення доказів, наданих позивачем.

Доводи апеляційної скарги не містять підстав для висновку про порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. ст.263 ЦПК України, підстав для його скасування не встановлено. За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 13 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне рішення виготовлено 24 вересня 2018 року.

Суддя-доповідач В.С. Жданова.