Справа № 544/594/16-ц
Номер рядка звіту 26
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року м. Пирятин

Пирятинський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого - судді Нагорної Н.В.,

за участю секретаря Чеботарьової Л.В.,

представника відповідача адвоката ОСОБА_1,

у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Пирятин, розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за прострочення грошового зобовязання,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, ціна якого була нею збільшена (т.1 а.с.160-167), в обґрунтування якого вказала наступне. У лютому 2014 року ОСОБА_3 під розписку отримав у неї грошові кошти у розмірі 2000 доларів США з терміном повернення до 07 березня 2014 року (далі - Позика 1). Згідно умов розписки відповідач у разі невиконання умов, зазначених у розписці, зобовязувався повернути їй суму коштів у розмірі 1000 доларів США. До сьогоднішнього часу вказана сума коштів повернута не була. Одночасно з цим, 11.03.2015 відповідач уклав з нею договір позики, згідно умов якого отримав ще суму коштів в розмірі 5000 доларів США з терміном повернення до 15 квітня 2015 року (далі - Позика 2). По закінченню зазначеного строку відповідач суму Позики 2 також не повернув та ухиляється від її повернення до цього часу. При цьому, з метою досудового врегулювання даного спору, вона неодноразово зверталась до відповідача (при особистих зустрічах, телефоном та у письмовому вигляді) з вимогами добровільно повернути грошові кошти, проте її законні вимоги відповідачем було проігноровано. Відтак, вона змушена звернутися до суду з позовом про стягнення боргу за договорами позики. Загальна сума боргу за вказаним договором та розписками з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також неустойки у вигляді штрафу у розмірі 20% відсотків річних від простроченої суми та пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення, згідно розрахунків станом на 24 липня 2017 року становить 424237,27грн., які вона і просить стягнути з відповідача на свою користь, а також понесені нею судові витрати в сумі 4242,39грн.

Відповідач, не погоджуюсь з позовними вимогами, надав свої заперечення, в яких вказав наступне. Щодо умов розписки, даної ОСОБА_2 про зобовязання повернути їй 1000доларів США. У 2014 році він виступив посередником від фірми ТОВ «ParkLane» м. Київ, яка займається нерухомістю, та ОСОБА_2, яка мала намір придбати квартиру в певному будинку. Відповідно до умов цієї розписки він отримав від ОСОБА_2 кошти у сумі 2000 доларів США, при цьому повинен був повернути ОСОБА_2 1000 доларів США після придбання нею квартири № 158 буд. 7 секція 2 в мікрорайоні Позняки 2 у місті Києві. ОСОБА_2 вказану квартиру не придбала, у звязку з тим, що строки будівництва затягувалися, тому оформити квартиру вчасно в указані ний строк він не міг, так як. будинок був недобудований та не було документів на будинок, тому не було можливості оформити документи на квартиру. Кошти у сумі 1000 тисяча доларів являлися завдатком для передачі власникові квартири перед її купівлею. Ці кошти він передав власникові квартири. У звязку з тим, що його було в травні 2015 року мобілізовано до ЗС України, він не зміг довести взяті зобовязання до кінця. У даній розписці не вбачається жодних обовязків, які виникають саме з боргових зобовязань, тобто зобовязань, які виникають внаслідок позики. До того ж ці кошти отримані в 2014 році. У подальшому власник квартири - субпідрядник організації «Київміськбуд» почав вимагати збільшення завдатку на 4000 доларів США. ОСОБА_2В до раніше переданої йому суми 1000 доларів США передала ще 4000 доларів США для подальшої передачі цих коштів як завдатку власникові квартири. Таким чином він отримав від ОСОБА_2 загальну суму 5000 доларів США, які в подальшому передав власникові квартири. Розписку на 1000 доларів США у ОСОБА_2 він не вилучав. У подальшому написав їй іншу розписку на отримання 5000 доларів США. Договору позики від 11 березня 2015 року на суму5000 доларів США він зі ОСОБА_2 не укладав. Підпис в договорі проставлено не ним, а іншою особою. У подальшому він передав ОСОБА_2 через свідка ОСОБА_4, який проживає ІНФОРМАЦІЯ_1, 5000грн. у рахунок погашення боргу. Вважає, що позивачем безпідставно зараховані кошти 1000 доларів США як позика. Виходячи з природи цих коштів, а також те, що ці кошти отримувалися без укладання договору позики, розрахунки індексу інфляції, процентів та пені по цій сумі боргу являються безпідставними. Також позивач безпідставно застосував санкції, що містяться у п. 7 Договору позики від 11 березня 2015 року, до боргу у сумі 1000 доларів США, так як він не укладав договору позики на вказану суму, та до коштів у сумі 5000 доларів США, так як він отримував у ОСОБА_2 кошти на загальну суму 5000 доларів США, про що надав їй розписку від 11.03.2015. Ніяких договорів позики зі ОСОБА_2 він не укладав, тому застосування вимог п.7 договору позики від 11 березня 2015 року до вказаного боргу являються безпідставними. Крім того вказав, що перебуває в ЗС України та знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції з 25.10.2015, а тому не може виконати свої зобовязання по переоформленню квартири ОСОБА_2 На підставі викладеного просив у задоволенні позову відмовити.

У судових засіданнях 22.06.2017, 24.07.2017 позивач ОСОБА_2 та її представник адвокат ОСОБА_5 позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав, вказаних у позові.

Відповідач ОСОБА_3 позов визнав частково, пояснивши, що згоден повернути позивачу гроші в сумі 5000 доларів США, які він позичив у позивача. Розписку 11.03.2015 він писав особисто своєю рукою під диктовку позивача, а договір позики не підписував, ніколи його не бачив та не читав.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Суду надав пояснення, аналогічні викладеним у запереченнях. Просив у задоволенні позову відмовити.

Судом в порядку ст.90, 230 ЦПК України для встановлення фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, був допитаний свідок ОСОБА_4, який повідомив наступне. Він був свідком того, як ОСОБА_2 та ОСОБА_6 підписали договір позики та розписку до нього. Все це відбувалось в м.Києві на вулиці на багажнику його автомобіля. Тетяна дала ОСОБА_6 договір, він його прочитав, розписався в ньому та написав розписку, про те, що взяв у борг у ОСОБА_2 5000 доларів США. Після цього було сфотографовано ОСОБА_6 з його паспортом. Йому відомо, що ОСОБА_6 допомагав ОСОБА_2 в купівлі квартири, але у нього не було достатньо коштів для цього, тому він взяв у борг у ОСОБА_2 кошти в сумі 5000 доларів США. Чи повертав ОСОБА_6 якусь суму грошей ОСОБА_2, він не знає, свідком цього не був.

Суд, вислухавши доводи позивача та її представника, заперечення відповідача та його представника, допитавши свідка, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом установлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно розписки ОСОБА_3 отримав гарантійну суму в розмірі 2000 доларів США на зберігання в рахунок купівлі квартири №158 в мкр. Позняки-2, будинок №7 сек.2, 17 поверх. У разі неможливості до 07 березня 2014 року покупцем ОСОБА_2 придбати дану квартиру, зобовязується повернути 1000 доларів США (далі - розписка-1) (а.с.9). Дана розписка написана у лютому 2014 року, про що в судовому засіданні було визнано сторонами.

11 березня 2015 року сторони уклали договір позики, згідно якого ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 позику в розмірі 5000 доларів США зі строком повернення до 15 квітня 2015 року. На підтвердження договірних відносин сторонами11.03.2015 був укладений договір позики та відповідачем 11.03.2015 власноруч написано розписку про отримання грошей в сумі 5000 доларів США (надалі розписка-2) (а.с.10, 11).

Після встановлення зазначених обставин та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що спірні правовідносини регулюються ст.ст.526, 1046-1050 ЦК України. Також, встановлюючи природу спірних правовідносин, судом відповідно до вимог ст..360-7 ЦПК України врахована правова позиція, яка міститься в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі №6-63цс13.

Відповідно до вимог ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

За частиною 2 цієї статті передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з вимогами ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Однак як убачається із розписки-1, написаної ОСОБА_3, останній отримав гарантійну суму в розмірі 2000 доларів США на зберігання в рахунок купівлі квартири №158 в мер. Позняки-2, будинок №7 сек.2, 17 поверх.

Договірні відносини по зберіганню регулюються главою 66 ЦК України, проте як договірні відносини щодо позики регулюються гл.71 ЦК України.

За нормами матеріального права суть позики полягає в можливості користування чужими речами, визначеними родовими ознаками, в тому числі грошами. Проте у вужчому юридичному розумінні позика зводиться не до користування, а до розпорядження предметом відповідного договору (витрачання грошей тощо), а відтак, - до передачі речей, що є предметом договору позики, не у користування, а у власність позичальника.

Проте за договором зберігання зберігач не має права без згоди поклажодавця навіть користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі.

Отже договірні відносини зі зберігання речі та договірні відносини за договором позики є різними за своєю правовою природою.

За таких обставин суд уважає, що розписка-1 не є договором позики в розумінні ст.1046-1050 ЦК України, оскільки в ній вказані умови, що не притаманні договору позики.

Відповідно до ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст.13, 175 ЦПК України підстави та предмет позову визначає позивач, які відповідно до ст.49, 265 ЦПК України суд не може змінити. Оскільки підставою позову по розписці1 позивач вказав як відносини по договору позики, тому у суду відсутні правові підстави для задоволення позову з цих підстав, оскільки встановлено, що між сторонами існували договірні відносини, які регулюються іншими нормами зобовязального права, та їх характер виключає можливість застосування до договірних відносин положень ст.1046-1050 ЦК України ЦК України.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що в задоволенні позову в частині стягнення боргу за розпискою-1 в сумі 86629,94грн. слід відмовити з наведених вище підстав.

Даючи правову оцінку договору позики-2 від 11.03.2015 та розписці від 11.03.2015, написаною ОСОБА_3, в контексті ст.ст.1046-1050 ЦК України, суд уважає, що вказані договір позики-2 та розписка в їх сукупності є договором позики, оскільки в них вказані всі умови, в тому числі істотні, що притаманні договору позики. У договорі вказані його сторони: ОСОБА_2 позикодавець, ОСОБА_3 позичальник; предмет договору грошові кошти; сума договору 5000 доларів США; порядок повернення позики та строк, до якого необхідно повернути суму позики до 15.04.2015.

Доводи відповідача ОСОБА_3 в тій частині, що він не підписував договору позики від 11.03.2015, не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

Виходячи із встановлених обставин, наданих доказів і вимог матеріального закону, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення боргу за договором позики від 11.03.2015 є обґрунтованими та доведеними, тому із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути борг за договором позики в межах заявлених позивачем вимог у розмірі 129448,50грн.

Розглянувши позовні вимоги в частині стягнення інфляційних нарахувань на підставі ч.2 ст.625 ЦК України суд зазначає таке.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

За змістом ст.1 закону «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми ч.2 ст.625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях.

Оскільки між сторонами виникли правовідносини на підставі позики, за змістом якої відповідач позичив у позивача грошові кошти в іноземній валюті, позовна вимога в частині нарахування індексу інфляції, не підлягає до задоволення. Таким чином інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 34641,796грн. стягненню не підлягає.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27.01.2016 по справі №6-771цс15.

Стосовно вимог позивача в частині стягнення пені та штрафів суд зазначає наступне.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Про викладене вище зазначив Верховний Суд України в правових позиціях у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 та постанові від 11 жовтня 2017 року у справі 6-1374цс17.

Відповідно до п. 7 договору позики від 11.03.2015 якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також неустойку у вигляді штрафу у розмірі 20% річних від простроченої суми та пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

Таким чином договором передбачена подвійна цивільно-правова відповідальність за одне й те саме порушення.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для одночасного стягнення пені та штрафу за порушення грошового зобов'язання, тобто подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, тому в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача пені за договором позики від 11.03.2015 в сумі 114644,57грн., штрафу в сумі 58872,47грн., слід відмовити.

Підсумовуючи вище викладене суд зазначає, що стягненню з відповідача підлягає борг за договором позики-2 від 11.03.2015 в розмірі 129448,50грн.

Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам в сумі 1294,49грн. з розрахунку: 129448,50грн х 4242,39грн / 424237,27грн = 1294,49грн.

Керуючись ст.2-13, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за прострочення грошового зобовязання - задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 129448 (сто двадцять девять тисяч чотириста сорок вісім) гривень 50 копійок, судовий збір у розмірі 1294 (одна тисяча двісті сорок девять) гривень 49 копійок, а всього стягнути 130742 (сто тридцять тисяч сімсот сорок дві) гривні 99 копійок.

У задоволенні іншої частини вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області шляхом подання апеляційної скарги через Пирятинський районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 22.06.2018.

Дані позивача: ОСОБА_2, паспорт серії МЕ №779851, виданий Деснятським РУ ГУМВСУ в м.Києві 07.11.2006, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: м.Київ, пр.-т Лісовий, 33, кв.112.

Дані відповідача: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серії КО №946981, виданий Пирятинським РС УГМСУ в Полтавській області 15.02.2014, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, військовослужбовець ЗСУ, командир ВЧ ПП В3500.

Суддя Н.В.Нагорна