АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 640/6698/17 Головуючий суддя І інстанції Муратова С. О.
Провадження № 22-ц/790/1468/18 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: договірні
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого судді: Піддубного Р.М.,

суддів: Котелевець А.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Кравченко О.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу № 640/6698/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5, про визнання договору дарування недійсним, з апеляційною скаргою ОСОБА_1, до якої приєдналась ОСОБА_3, на рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2017 року в складі судді Муратової С.О., -

встановив:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 березня 2008 року йому на праві власності належав житловий будинок № 11 по вул. Віражній у м. Харкові. 24 грудня 2013 року між ним та ОСОБА_2 було укладено та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 договір дарування, за умовами якого він безоплатно передав сину право власності на вказаний будинок. Посилаючись на те, що він не мав наміру дарувати будинок, в якому проживає з 2006 року та який є єдиним його житлом, а довіряючи синові недостатньо приділив уваги змісту договору та вважав, що підписує заповіти на користь сина та доньки, отже помилявся щодо природи правочину, ОСОБА_1 просив визнати укладений 24 грудня 2013 року між ним та ОСОБА_2 договір дарування недійсним.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його безпідставність.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тим фактам, що на час укладення договору він мав похилий вік, нотаріусом, яка є приятелькою відповідача, не було розяснено правових наслідків укладення договору дарування, він не мав наміру дарувати будинок, який було побудовано його донькою ОСОБА_3 та є єдиним його житлом.

До апеляційної скарги ОСОБА_1 приєдналася ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 березня 2008 року ОСОБА_1 на праві власності належав житловий будинок № 11 по вул. Віражній в м. Харкові.

24 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 1633 договір дарування, відповідно до умов якого позивач безоплатно передав у власність відповідача вищевказаний житловий будинок.

Відповідно до заяви, яку було посвідчено 21 листопада 2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, дружина позивача ОСОБА_4 надала згоду своєму чоловіку на продаж за ціну та на умовах йому відомих набутих за час шлюбу: земельної ділянки № 13/19 по вул. Волошкова в с. Циркуни Харківського району Харківської області, земельної ділянки № 12 по вул. Абрикосовій в м. Харкові та житлового будинку № 11 по вул. Віражній в м. Харкові.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він помилявся щодо правової природи правочину та вважав, що укладає заповіти на користь своїх дітей.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 717, ч. 2 ст. 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За змістом ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається зі змісту договору дарування, сторони свідчать, що в момент вчинення цього договору вони усвідомлювали значення своїх дій і керували ними; мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; договір вчинення не під впливом помилки, обману або насильства; договір вчинений без наміру приховати будь-які інші правочини, не є фіктивним, удаваним.

Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5 пояснила в судовому засіданні, що 24 грудня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 особисто прибули до неї в офіс для оформлення договору дарування. Після надання усіх необхідних документів були підготовлені проекти договору дарування житлового будинку, земельної ділянки, надані сторонам для ознайомлення. Нею було перевірено, що зміст договору відповідає дійсним намірам сторін. Жодного сумніву в цивільній дієздатності позивача не виникло, в ході особистої бесіди з ним, що відбулася у відсутності відповідача, ОСОБА_1 підтвердив, що він розуміє, що відбувається безоплатна передача житлового будинку та земельної ділянки, усвідомлює, що право власності переходить до сина одразу після підписання договору. Встановлення дійсних намірів сторін договору дарування було здійснено шляхом встановлення однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної сторони. Після прочитання договорів, вони буди підписані особисто сторонами. Волевиявлення ОСОБА_1 було направлене саме на укладення договору дарування, він чітко озвучив свій намір подарувати житловий будинок своєму синові, стосовно заповіту мова взагалі не велась.

Встановлено також, що 25 листопада 2013 року та 24 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено та посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 два договори дарування, за умовами яких останній набув право власності на земельну ділянку № 11 по вул. Віражній в м. Харкові та земельну ділянку № 12 по вул. Абрикосовій в м. Харкові.

Вказані правочини, укладені між сторонами у справі ОСОБА_1 не оспорено.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний житловий будинок було побудовано здебільше за кошти ОСОБА_3 є безпідставним, оскільки рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 березня 2008 року встановлено, що ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 26 червня 2003 року належала земельна ділянка площею 0,16 га за адресою: м. Харків, вул. Віражна 11 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Протягом 2003-2007 років саме ОСОБА_1 за власні кошти на належній йому земельній ділянці № 11 по вул. Віражній в м. Харкові зведено спірний житловий будинок.

Встановлено також, що місце проживання позивача з 11 жовтня 1996 року до 12 березня 2012 року було зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, з 25 серпня 2016 по 28 лютого 2017 року за адресою: АДРЕСА_1, а з 23 березня 2017 року місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Посилання в позовній заяві на похилий вік, довірливі стосунки з сином, недостатнє приділення уваги до змісту правочину не є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

Оскільки ОСОБА_1 не надано достатніх доказів, які б свідчили про те, що при вчиненні ним оспорюваного договору дарування він неправильно сприймав предмет або інші істотні умови правочину, яке вплинуло на його волевиявлення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових та фактичних підстав для задоволення позову про визнання договору дарування недійсним.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ними обґрунтовувався позов ОСОБА_1 та їм надано належної оцінки судом першої інстанції.

Оскільки судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, до якої приєдналась ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 червня 2018 року.

Головуючий Р.М. Піддубний

Судді А.В. Котелевець

ОСОБА_6