Категорія: 53 Номер провадження 22-ц/775/710/2018
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 червня 2018 року Апеляційний суд Донецької області у складі:
судді доповідача: Новікової Г.В.,
суддів: Жданової В.С., Кішкіної І.В.,
18 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування посилалася на те, що з 17.08.2004 року вона перебувала з відповідачем у трудових правовідносинах, працювала у відповідача на різних науково-педагогічних посадах. 31.08.2016 року звільнена з роботи у звязку з закінченням строку контракту.
Відносно неї, як застрахованої особи відповідач не подав до системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України інформацію про особливі умови праці, які дають право на пільги в пенсійному забезпеченні (пільгового стажу роботи на педагогічних та науково-педагогічних посадах).
Облікова картка персоніфікованого обліку відносно неї як застрахованої особи не містить інформації про особливі умови праці, які дають право на пільги в пенсійному забезпеченні (пільгового стажу роботи на педагогічних та науково-педагогічних посадах).
Вважала, що порушення її прав з боку відповідача як роботодавця полягає в тому, що вона втратила право на пільги в пенсійному забезпеченні в звязку з поданням недостовірних відомостей, які не відображають пільговий стаж роботи на педагогічних та науково-педагогічних посадах у системі персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України.
Просила суд зобовязати відповідача подати скориговані дані до системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України, що відображають особливі умови праці, які дають право на пільги в пенсійному забезпеченні (пільговий стаж роботи на педагогічних та науково-педагогічних посадах) відносно неї за період з 17 серпня 2004 року по 31 серпня 2016 року.
Ухвалою Артемівського міськрайонного суду від 17.01.2017 року залучено третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Красноармійське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області та Костянтинівське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області.
22.06.2017 року позивач ОСОБА_1 подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила зобовязати відповідача подати скориговані дані до системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України, що відображають особливі умови праці, які дають право на пільги в пенсійному забезпеченні (пільговий стаж роботи на посадах, що надають право на пільги в пенсійному забезпеченні (пільговий стаж роботи на посадах, що надають право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до ст.24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність») та скориговані суми заробітку для нарахування пенсії, відносно неї за період з 17 серпня 2004 року по 31 серпня 2016 року; стягнути з відповідача суму невиплаченої додаткової заробітної плати (щомісячної надбавки за вислугу років в залежності від педагогічного стажу) в розмірі 21 770,44грн. (без урахування платежів та обовязкових зборів);суму невиплаченої додаткової заробітної плати (щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу) у розмірі 16 642грн.; суму невиплаченої додаткової заробітної плати (доплати за науковий ступінь кандидата наук) у розмірі 9 303грн.; суму середнього заробітку за несвоєчасний (не повний) розрахунок при звільненні у розмірі 21 616,81грн.
Рішенням Артемівського міськрайонного суду від 31 січня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Зазначала, що пунктом 1.3 усіх трудових контрактів передбачено, що на викладача, який уклав даний контракт, поширюється законодавство про працю, освіту, нормативні акти Міністерства освіти та науки України, Статут Університету. Пункт 2.2. передбачає, що викладач має право користуватися усіма пільгами, передбаченими законодавством для науково-педагогічних працівників. Також пункт 2.4. визначає, що викладач має право на правові, соціальні та професійні гарантії відповідно до чинного законодавства України, статуту Університету та вказаного трудового контракту.

Судом першої інстанції не надано оцінку відповіді навчального закладу про те, що надбавки у розмірі 10-20 відсотків у відповідності до положень статті 57 Закону України «Про освіту» їй не виплачувались у звязку із приватною формою власності навчального закладу та відсутністю фінансування з бюджету.

З 1 січня 2001 року педагогічним працівникам передбачено виплату надбавок за вислугу років та допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки. Однак відповідачем такі виплати не проводилися. Закон України «По освіту» не встановлює ані джерела зазначених виплат, ані обмежень дії Закону щодо різних форм власності, що не враховано судом при ухваленні рішення.

Відповідачем у справі не надано жодного документу (письмового доказу) щодо обґрунтування власних заперечень про відсутність необхідності корегування даних, а також про повний та своєчасний розрахунок з нею.

Судом першої інстанції встановлено факт втрати кадрових та фінансових документів приватним вищим навчальним закладом «Донецький університет економіки та права» через крадіжку. В оскаржуваному рішенні суду не надано оцінку обовязку відповідача щодо відновлення документів протягом 40 днів.

Вважає висновок суду про те, що відсутні нормативні акти, які зобовязували б саме відповідача як власника або уповноважений орган вести та надавати у пенсійний фонд, без вимог останнього з питань призначення пенсії і без ініціативи по даному питанню УПФУ, не ґрунтується на положеннях Закону.

Саме страхувальники-роботодавці у випадку подання недостовірних відомостей зобовязані подати дані (у тому числі скориговані) до системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України, а працівник має право вимагати від роботодавців повного та своєчасного подання до уповноваженого органу відомостей стосовно персоніфікованого обліку, як в досудовому, так і в судовому порядку (без обовязкового настання негативних для працівник-застрахованої особи наслідків).

Також зазначила, що судом неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи в частині відмови в стягненні на її користь грошових коштів (додаткової заробітної плати).

Судом не вірно взяті до уваги необґрунтовані пояснення відповідача стосовно того, що навчальні заклади приватної форми власності не повинні виплачувати надбавку за вислугу років і допомогу на оздоровлення.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про оплату праці» допомога на оздоровлення є додатковою заробітною платою і позовна давність до вимог про її стягнення не застосовується.

У відзиві на апеляційну скаргу представник приватного вищого навчального закладу «Донецький університет економіки та права» просить рішення суду залишити без зміни. Зазначив, що мотиви та підстави, зазначені в скарзі, є безпідставними та необґрунтованими. При виплаті заробітної плати не були порушені права позивача ОСОБА_1. Трудовий контракт з працівником ОСОБА_1 укладався щороку та не містив умов, які б призвели до погіршення становища працівника ОСОБА_1 порівняно із законодавством України про працю, тому при розгляді спору слід застосовувати положення укладеного між сторонами контракту та не враховувати положення ст.9 КЗпП України про недійсність умов. До контракту слід застосовувати умови спеціальної норми, визначені у ч.3 ст.21 КЗпП України.

В обгрунтування апеляційної скарги та позову про неотримання додаткової заробітної плати ОСОБА_1 не надала доказів. Додаткові пільги, гарантії, компенсації контрактом на 2015/2016 навчальний рік від 01.09.2015 року, укладеного між приватним вищим навчальним закладом «Донецький університет економіки та права» та ОСОБА_1 не було передбачено.

Зазначено, що вся документальна база ПрВНЗ «ДонУЕП», включаючи особливі справи працівників, трудові книжки, договори, бухгалтерську документацію на грудень 2014 року знаходиться в м. Донецьк, в адміністративному корпусі, який був захоплений незаконними військовими формуваннями, доступ до нього до закінчення проведення АТО обмежений.

На підставі яких документів зроблений розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не зрозуміло. Розрахунок надбавки за вислугу років зроблено, не враховуючи структуру заробітної плати. В індивідуальних відомостях про застраховану особу Форми ОК-5, наданих позивачем, вказана загальна нарахована заробітна плата без відображення структури, згідно з Інструкцією до заповнення форми. Для нарахування надбавки за вислугу років необхідно знати розмір посадового окладу та ставку заробітної плати.

Відповідач вважає, що згідно з п.1 ст.57 Закону України «Про освіту» виплати такого виду допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки педагогічним та науково-педагогічним працівникам забезпечується державою.

З 01 січня 2015 року після переміщення з окупованої території м. Донецька до м. Бахмут в звязку зі збитковістю та неотриманням прибутку приватний вищий навчальний заклад «Донецький університет економіки та права» виплачував працівникам тільки заробітну плату, обумовлену контрактом. Позивачу сплачено все, що було передбачено умовами укладеного контракту. Позивач не вносила пропозицій про зміну будь-яких умов контракту.

Вважають, що чи буде факт невідображення в інформаційній базі персоніфікованого обліку в системі загальнообовязкового державного Пенсійного страхування інформації про особливі умови праці мати негативні наслідки при нарахуванні їй пенсії за вислугою років не відомо. Позивач ОСОБА_1 не зверталась до Пенсійного Фонду України із заявою про призначення їй пенсії на пільгових умовах, тому твердження про порушення відповідачем законодавства, є передчасним.

Пенсії за вислугу років призначаються при досягненні вказаного в Законі України №213 від 02.03.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» пенсійного віку та наявності спеціального стажу. Позивач зазначеного в Законі віку ще не досягла, тому ставити питання про порушення її права передчасно.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи, на те, що дана справа є малозначною, яка виникла з трудових відносин, ціна позову складає 69332,25 грн., що є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її розгляд здійснюється без повідомлення сторін.

Відповідно до частин першої, другої та пятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду достовірних, належних та достатніх доказів в підтвердження заявлених позовних вимог. Позивач не довела порушення її прав, оскільки контракти, що укладалися з нею, є особливою формою трудового договору, в яких умови грошового забезпечення ОСОБА_1, в тому числі щодо оплати праці, визначались за угодою сторін на підставі чинного законодавства.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції вірно визначив матеріальні норми, якими регулюються спірні правовідносини та встановив обставини, що мають значення для справи.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 17.08.2004 року перебувала у трудових відносинах з приватним вищим навчальним закладом «Донецький університет економіки та права», який є правонаступником ТОВ «Донецький університет економіки та права» за контрактною формою. 31.08.2016 року звільнена з роботи у звязку з закінченням строку контракту.

Відповідно до контрактів, укладених між позивачем ОСОБА_1 та ПрВНЗ «Донецький університет економіки та права» за різні періоди, починаючи з 1 вересня 2007 року, вбачається, що сторони узгодили між собою права, обовязки, оплату праці, обовязки університету, зміну і розірвання контракту, відповідальність сторін і розвязання суперечок, особливі умови контракту, термін дії контракту. Контракти підписані обома сторонами.

Пунктом 4.1 Контракту передбачалося, що викладачу за виконання зобовязань, передбачених контрактом, індивідуального робочого плану, функціональних обовязків установлюється посадовий оклад у зазначеному розмірі, надбавка в конкретному розмірі і щомісяця виплачується заробітна плата у конкретному розмірі ставки від посадового окладу, а також надбавки, встановлені керівництвом Університету.

Також між сторонами були укладені додаткові угоди, в яких були обумовлені інші додаткові умови, які були між сторонами, стосовно змін або продовження контракту.

Згідно зі статтею 57 Закону України «Про освіту» держава забезпечує педагогічним та науково-педагогічним працівникам виплату надбавок за вислугу років щомісяця у відсотках до посадового окладу (ставки заробітної плати) залежно від стажу педагогічної роботи у таких розмірах: понад 3 роки - 10 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, а також виплату допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки.

Відповідно до ст. 54 зазначеного Закону перелік посад педагогічних та науково-педагогічних працівників встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Умови та розмір оплати праці працівників установ і організацій, які фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Порядок виплати надбавки за вислугу років та допомоги на оздоровлення педагогічним і науково-педагогічним працівникам, який розроблено на виконання цієї статті Закону, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2001 N 78.

Дія Порядку виплати надбавки за вислугу років та допомоги на оздоровлення поширюється на працівників, які займають посади згідно з вищезазначеним Переліком педагогічних та науково-педагогічних працівників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14.06.2000 N 963, і на яких поширюються умови оплати праці працівників навчальних закладів і установ освіти.

Порядок надання щорічної грошової винагороди педагогічним працівникам навчальних закладів державної та комунальної форми власності за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов'язків затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2000 N 898.

Працівники, які обіймають посади педагогічних чи науково-педагогічних працівників, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 14.06.2000 р. N 963, мають право на отримання допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки, що передбачена статтею 57 Закону України "Про освіту" та постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2001 р. N 78.

Згідно з чинними умовами оплати праці, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 р. N 1298, керівникам бюджетних установ, закладів та організацій, в тому числі і закладів освіти, надано право у межах фонду заробітної плати, затвердженого в кошторисах, надавати працівникам цих установ, закладів та організацій матеріальну допомогу на оздоровлення.

Статтею 64 Закону України «Про вищу освіту»(в редакції, яка діяла в період виниклих правовідносин) передбачалося, що фінансування вищих навчальних закладів державної форми власності здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, призначених для фінансування центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері освіти, інших центральних органів виконавчої влади, які мають у своєму підпорядкуванні вищі навчальні заклади.

Фінансування вищих навчальних закладів комунальної форми власності здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів.

Фінансування ж вищих навчальних закладів приватної форми власності здійснюється їх власниками.

Таким чином, діючим законодавством передбачено державні гарантії на виплату педагогічним працівникам щомісячної надбавки за вислугу років, щорічної допомоги на оздоровлення, доплати за науковий ступінь кандидата наук та фінансування вищих навчальних закладів державної форми власності з Державного бюджету. Такий обовязок не передбачено для вищих навчальних закладів приватної форми власності, фінансування яких здійснюється їх власниками. Їх оплата праці визначається відповідно до положень статті 20 Закону України «Про оплату праці» за угодою сторін на підставі чинного законодавства,колективного договору і повязана з виконанням умов контракту. Укладаючи контракти протягом тривалого часу, позивачка погоджувалася з тими умовами оплати праці , які були зазначені в контракті.

Частиною 2 статті 57 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що вищий навчальний заклад відповідно до статуту визначає форму і систему доплат, надбавок, премій та інші умови матеріального стимулювання педагогічним, науково-педагогічним та іншим категоріям працівників вищих навчальних закладів.

Відповідно до положень ст.12, ч.1 ст. 81, 84 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень.

На підтвердження своїх позовних вимог, а саме невиконання умов контракту, у тому числі у частині невиплати доплат, винагород і надбавок за науково-педагогічну діяльність позивачка надала індивідуальні відомості Пенсійного фонду України про застраховану особу за 2001 та 2004 - 2014 роки. Разом з тим, зазначені відомості не є належними та допустимими доказами невиконання умов контракту, в тому числі в частині невиплати доплат, винагород і надбавок за науково-педагогічну діяльність.

У той же час індивідуальні відомості Пенсійного фонду України про застраховану особу щодо сум заробітної плати не стосуються виконання контракту та не розкривають суті істотних умов, щодо яких сторони дійшли згоди, та фактично є опосередкованим доказом, а не вирішальним для розгляду даної справи, оскільки жодного іншого доказу про невиконання умов контракту сторонами не надано.

За встановлених обставин суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що займані ОСОБА_1 посади належить до категорії педагогічних працівників, та врахував, що позивач працювала за контрактом в приватному Університеті на посаді асистента, викладача, старшого викладача, доцента кафедри і умови її матеріального забезпечення, у тому числі оплата праці, визначалися за угодою сторін, на підставі чинного законодавства з урахуванням доплат, винагород і надбавок за її науково-педагогічну діяльність. І оскільки вищий навчальний заклад є приватним, то саме навчальний заклад відповідно до статуту визначає форму і систему доплат, надбавок, премій та інші умови матеріального стимулювання педагогічним, науково-педагогічним та іншим категоріям працівників,фінансування таких навчальних закладів здійснюється їх власниками.

Наданий представником позивача розрахунок судом правильно не прийнятий до уваги, оскільки такий розрахунок також не є доказом неналежного виконання умов укладеного контракту та неотримання позивачем коштів за контрактом.

Таким чином, відповідно до встановлених обставин, невиконання умов контракту, в тому числі в частині невиплати доплат, винагород і надбавок за науково-педагогічну діяльність, а саме: невиплату щомісячної надбавки за вислугу років в залежності від педагогічного стажу, щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу з 17 серпня 2004 року по 31 серпня 2016 року та доплати за науковий ступінь кандидата наук не знайшло свого підтвердження.

Доводи сторін про те, що відсутня можливість надати суду копії первинних документів бухгалтерської звітності у зв'язку із їх знаходженням у приміщенні університету на окупованій території м. Донецька не замінюють обов'язку сторін підтвердити обставини на які вони посилаються в обґрунтування чи заперечення позову, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача чи відповідача від обовязку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин щодо проведення антитерористичної операції.

Щодо вимог про зобовязання відповідача внести дані до персоніфікованого обліку Пенсійного фонду, то ця вимога є похідною від вимоги про стягнення доплат.

Доводи про те, що ст.57 Закону України «Про освіту» не встановлює ні джерел, ні обмежень відносно різних форм власності, не можуть бути прийнятими до уваги,оскільки зазначеною статтею передбачено гарантії педагогічним і науково-педагогічним працівникам забезпечені саме Державою, яка відповідно до статті 64 Закону України «Про вищу освіту» (в редакції, яка діяла в період виниклих правовідносин) здійснює фінансування вищих навчальних закладів державної форми власності за рахунок коштів державного бюджету. Фінансування ж вищих навчальних закладів приватної форми власності здійснюється їх власниками.

Посилання на те, що суд першої інстанції не звернув уваги, що відповідач зобовязаний був відновити втрачені документи, однак не приймає для цього ніяких заходів, не може бути прийняте до уваги,оскільки відновлення втрачених документів не впливає на правильність висновків суду першої інстанції про те, що оплата праці визначена умовами контрактів,завірені копії яких були предметом судового дослідження.

Одним із доводів апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не враховано п.п.1,1 та 2.4 контракту, в яких зазначено, що викладач має право на правові, соціальні і професійні гарантії відповідно до чинного законодавства України, Статуту університету та Контракту та відповідь Університету про те, що ОСОБА_1 надбавка в розмірі 10-20% у відповідності до положень ст.57 Закону України «Про освіту» університетом не виплачувалась. Однак зазначений довід не може бути прийнятим до уваги, оскільки не спростовує правильність висновків суду про те, що оплата праці регламентована пунктом 4 Контракту, яким не передбачено забезпечення гарантій , на які посилається позивач, і при підписанні щорічних контрактів позивач не наполягала на внесення положень про оплату таких гарантій.

Пунктом 1.5 Статуту Приватного вищого навчального закладу «Донецький університет економіки та права» визначено, що університет діє на умовах повної господарської самостійності та самофінансування та веде самостійний баланс та не належить до державних закладів вищої освіти. Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що оплата праці позивача була встановлена за угодою сторін в контрактах.

Також не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги щодо безпідставності вимог в частині зобовязання відповідача вчинити певні дії оскільки заявляючи вимоги про зобовязання подати скориговані дані до системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України, що відображають особливі умови праці, які дають право на пільги в пенсійному забезпеченні не довела яке її субєктивне право чи інтерес порушені, оскільки остання не зверталася до ПФУ з питанням про призначення пенсійних виплат чи перерахунок таких виплат.

Позивач порушення свого правового інтересу повязувала із обставинами щодо врахування її стажу роботи для призначення пенсійних виплат які можуть існувати в майбутньому.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначився з характером виниклих спірних правовідносин та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За встановлених обставин, постановлене судом першої інстанції судове рішення є законним і обґрунтованим, вимоги матеріального та процесуального права при розгляді справи додержані. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 02 квітня 2018 року було поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду, ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 23 квітня 2018 року відповідно до вимог ч.4 ст.359 ЦПК України зупинено дію оскаржуваного рішення до закінчення апеляційного провадження у справі. Оскільки апеляційне провадження закінчено, то дія оскаржуваного рішення відновлюється.

Керуючись ст.ст.367, 369, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду від 31 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 20.06.2018 року.

Судді: