Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 199/3679/15

провадження № 61-17811св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Дніпропетровське обласне управління «АТ Ощадбанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

треті особи: Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2016 року у складі судді Скрипник О. Г. та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року у складі суддів: Макарова М. О., Максюти Ж. І., Петешенкової М. Ю.,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення з житлового будинку та зняття з реєстраційного обліку.

Позов мотивовано тим, що 12 березня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Державний ощадний банк України»), правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», і ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит № 821/1, за умовами якого банк надав останньому у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 1 262 500 грн на строк 240 місяців зі сплатою 14 % річних. На забезпечення виконання грошових зобов'язань 12 березня 2008 року між сторонами був укладений договір іпотеки, за умовами якого позичальник надав в іпотеку банку домоволодіння та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_1 не виконує умови кредитного договору, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 3 064 409 грн 24 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 1 246 397 грн 12 коп., заборгованості за процентами - 443 041 грн 48 коп., пені - 603 112 грн 77 коп., 3 % річних за несплату процентів - 45 346 грн 63 коп., 3 % річних за несплату основного боргу - 78 553 грн 05 коп., інфляційних втрат внаслідок несвоєчасної сплати процентів - 180 238 грн 61 коп., інфляційні втрати внаслідок несплати основного боргу - 456 571 грн 71 коп.

Посилаючись на викладені обставини, ПАТ «Державний ощадний банк України» просило у рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит від 12 березня 2008 року в сумі 3 064 409 грн 24 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: домоволодіння та земельну ділянку площею 0, 0993 га по АДРЕСА_1, що належать на праві власності ОСОБА_1; визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу банком як іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною, яка буде визначитись за експертною оцінкою на момент передачі його на реалізацію; надати позивачу право на подання та отримання будь-яких документів, необхідних для продажу нерухомого майна; на період реалізації предмета іпотеки передати його в управління банку; виселити із домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 із зняттям з реєстраційного обліку; стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2016 року позов задоволений частково. У рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит № 6719 від 12 березня 2008 року, укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 у сумі 3 064 409 грн 24 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 1 246 397 грн 12 коп., заборгованості за процентами - 443 041 грн 48 коп., пені - 603 112 грн 77 коп., 3 % річних за несплату процентів - 45 346 грн 63 коп., 3 % річних за несплату основного боргу - 78 553 грн 05 коп., інфляційних втрат внаслідок несвоєчасної сплати процентів - 180 238 грн 61 коп., інфляційні втрати внаслідок несплати основного боргу - 456 571 грн 71 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки домоволодіння, яке розташоване на земельній ділянці площею 993 кв. м по АДРЕСА_1, яке складається із: літ. А-2 - житловий будинок площею 112, 8 кв. м, жилою площею 75, 9 кв. м; Б - гараж; В - літня кухня; Г - сарай; Д - вбиральня; Е - лазня; Ж - душ; З - сарай; 1-10, 1 - споруди та на земельну ділянку площею 993 кв. м, розташовану за вказаною адресою, що належать на праві власності ОСОБА_1; визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу банком як іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», яка буде визначатися за експертною оцінкою на момент передачі його на реалізацію; надано ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Дніпропетровське обласне управління «АТ Ощадбанк» у порядку статті 34 Закону України «Про іпотеку» право на подання та отримання в будь-яких установах, організаціях, а також у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрації права власності на нерухоме майно та нотаріусів будь-яких документів, необхідних для продажу вищезазначеного нерухомого майна, що належать на праві власності ОСОБА_1; на період реалізації предмета іпотеки передано його в управління ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Дніпропетровське обласне управління «АТ Ощадбанк» у порядку статті 34 Закону України «Про іпотеку»; виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з домоволодіння по АДРЕСА_1 та знято їх з реєстраційного обліку; вирішено питання про судові витрати. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що, оскільки позичальник не виконує належним чином умови кредитного договору, внаслідок чого утворилась заборгованість, наявні підстави для задоволення вимог банку шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, як іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, співвідповідачі не є членами сім'ї відповідача, добровільно виселитися відмовилися, то вимога про виселення без надання іншого житла є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Оскільки відповідачі підлягають виселенню та, відповідно, вони втрачають право користування жилим приміщенням у будинку по АДРЕСА_1, на підставі статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підлягають зняттю з реєстрації за місцем проживання, що є компетенцією Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, тому позов у цій частині не підлягає задоволенню.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції в частині звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ПАТ «Державний ощадний банк України» частково задоволено. В рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит від 12 березня 2008 року, укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 у розмірі 2 292 551 грн 37 коп., яка складається: заборгованості за кредитом - 1 246 397 грн 12 коп., заборгованості за процентами - 443 041 грн 48 коп., пені - 603 112 грн 77 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки - домоволодіння, розташоване на земельній ділянці площею 993 кв. м. по АДРЕСА_1, яке складається: літ. А-2 - житловий будинок площею 112,8 кв. м., жилою площею 75,9 кв. м.; Б - гараж; В - літня кухня; Г - сарай; Д - вбиральня; Е - лазня; Ж - душ; З - сарай; 1-10, 1 споруди та на земельну ділянку площею 993 кв. м. по АДРЕСА_1, що належать на праві власності ОСОБА_1 В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що розмір процентів, а також ставку пені встановлено договором про іпотечний кредит, тому частина друга статті 625 ЦК України не підлягає застосуванню, у зв'язку з чим банком до основної суми заборгованості неправомірно включені суми, а саме: 3 % річних за несвоєчасну сплату процентів - 45 346 грн 77 коп., 3 % річних за несвоєчасне погашення основної суми боргу - 78 553 грн 05 коп., інфляційні втрати за рахунок несвоєчасної сплати процентів - 180 238 грн 61 коп., інфляційні втрати за несвоєчасне погашення основної суми боргу - 456 571 грн 71 коп., оскільки мірою відповідальності за прострочення виконання кредитного договору встановлена пеня, яка разом з процентами й визначені договором, тому ці суми підлягаються виключенню із загальної суми заборгованості.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій у порушення статті 267 ЦК України не застосували строк позовної давності, оскільки в період з 01 жовтня 2008 року до 31 березня 2009 року (протягом шести місяців) жодних платежів за договором здійснено не було, тому банк відповідно до пунктів 3.4 та 4.2.2 набув право на дострокове стягнення заборгованості і фактично змінив строк виконання зобов'язання, який настав 01 грудня 2008 року. Позивач звернувся до суду із позовом лише у травні 2016 року, тобто поза межами строку позовної давності. Тому, оскільки сплив строк позовної давності за основним зобов'язанням, сплив строк і щодо додаткового зобов'язання - іпотеки. Судами неповно з'ясовано обставини справи, обсяг кредиторських вимог банку не підтверджений первинними фінансовими документами. Питання про втрату права користування житловим приміщенням судом першої інстанції не розглядалося, оскільки відповідна позовна вимога не заявлялась, отже суд не мав повноважень ухвалювати рішення про виселення та зняття осіб з реєстраційного обліку. У будинку, який є предметом іпотеки зареєстрований неповнолітній, проте судом не було вирішено питання про залучення до розгляду справи органу опіки та піклування.

У запереченні на касаційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» зазначив, що доводи касаційної скарги про сплив строку позовної давності не відповідають ні положенням законодавства, ні обставинам справи. Строк остаточного погашення кредиту встановлено до 11 березня 2028 року, боржник протягом 2008-2014 років здійснював часткове погашення заборгованості, тому посилання на те, що строк звернення до суду у банку настав 01 грудня 2008 року, є необґрунтованим. Банком було надано належні докази на підтвердження позовних вимог, довідка-розрахунок, яка була надана в оригіналі, містить всі необхідні дані, які дають можливість дослідити періоди та розміри сплат за кредитним договором, їх розподіл банком в договірній послідовності та фактичний залишок заборгованості за періодами, правильність нарахування процентів, пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат. Відповідачами не надано доказів на спростування правильності наданої довідки-рахунку. Висновки суду щодо виселення відповідачів є правильним та відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

18 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди установили, що 12 березня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», і ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит № 821/1, за умовами якого банк надав останньому у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 1 262 500 грн на строк 240 місяців, тобто до 11 березня 2028 року, зі сплатою 14 % річних.

На забезпечення виконання грошових зобов'язань, 12 березня 2008 року між сторонами був укладений договір іпотеки, за умовами якого позичальник надав в іпотеку банку домоволодіння та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Представником ОСОБА_7 - ОСОБА_8 - подано заяву про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що згідно пункту 3 кредитного договору визначено право банку дострокового повернення суми кредиту в цілому або у визначеній банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов'язань за цим договором або іпотечного договору понад двох календарних місяців. Надані позивачем розрахунки заборгованості свідчать, що щомісячний платіж здійснено позичальником у вересні 2008 року, тому починаючи з 01 грудня 2008 року фактично змінився строк виконання зобов'язання, який настав 01 грудня 2008 року.

За змістом статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 здійснював часткове погашення заборгованості за кредитним договором, остання сплата заборгованості була здійснена у травні 2014 року та 11 червня 2014 року ПАТ «Державний ощадний банк України» на адресу позичальника ОСОБА_1 та поручителів ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_10 направлено вимогу про дострокове повернення суми кредиту, сплату процентів та інших платежів за договором від 12 березня 2008 року, отже, банк змінив строк виконання основного зобов'язання починаючи з червня 2014 року.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувшись до суду із даним позовом у травні 2015 року, не пропустив встановлений законом трирічний строк позовної давності.

Доказів направлення банком вимоги про дострокове повернення суми кредиту та зміни строку виконання основного зобов'язання у 2008 році заявником не надано та матеріали справи не містять, тому доводи касаційної скарги про пропуск позивачем строку позовної давності є необґрунтованими.

Установлено, що після укладення договору іпотеки без згоди іпотекодержателя в домоволодіння по АДРЕСА_1 вселились та були зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, які не є членами сім'ї ОСОБА_1

Згідно довідки квартального комітету № 112 232 від 16 лютого 2015 року у будинку зареєстровані та проживають: ОСОБА_2, 1973 року народження, ОСОБА_3, 1944 рокународження, ОСОБА_4, 1999 року народження.

27 лютого 2015 року банк направив на адресу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 вимогу про добровільне виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, за змістом частин першої, другої статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку». Відповідно до частини другої статті 39 цього Закону таке рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини третьої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного житлового приміщення.

Таким чином, за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК УРСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 132-2 ЖК УРСР.

Установивши, що ОСОБА_1 належним чином не виконує умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість та те, що в іпотеку передано домоволодіння та земельну ділянку, які були придбані за кредитні кошти, суди першої та апеляційної інстанцій, в незміненій частині, правильно виходили із наявності підстав для звернення стягнення та предмет іпотеки та виселення відповідачів.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не звернули уваги на той факт, що в квартирі зареєстрований та проживає неповнолітній ОСОБА_4, 1999 року народження, є необґрунтованими, оскільки установлено, що реєстрацію відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 здійснено після укладення договору іпотеки, тому відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (мати неповнолітнього ОСОБА_4.), здійснюючи його реєстрацію за адресою будинку, переданого в іпотеку, не могли не розуміти можливих наслідків (звернення стягнення на предмет іпотеки) у разі неналежного виконання вимог кредитного договору, враховуючи при цьому також положення статей 6, 627 ЦК України щодо свободи договору.

Судами попередніх інстанцій при вирішенні позовних вимог банку про виселення з іпотечного житла правильно застосовано положення статті 40 цього Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР.

Доводи касаційної скарги щодо ненадання позивачем первинних бухгалтерських документів висновків суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2016 року у незміненій частині та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик