Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 464/608/15

провадження № 61-24196св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

відповідач - Шоста львівська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Львівської області від 24 січня 2017 року у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Бойко С. М., Копняк С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, Шостої львівської державної нотаріальної контори, у якому просив визначити додатковий строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дід ОСОБА_7, після смерті якого відкрилась спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1.

26 травня 2003 року ОСОБА_7 склав заповіт, за умовами якого на випадок своєї смерті він зробив розпорядження, яким заповів усе своє майно, в тому числі квартиру АДРЕСА_1, позивачу та ОСОБА_5

Зазначає, що він пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини у зв'язку з тим, що він проживає на території Російської Федерації, про смерть діда йому стало відомо лише у липні 2014 року. Просив позов задовольнити.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 8 квітня 2015 року у складі судді Бойко С. М. позов задоволено.

Визначено ОСОБА_3 додатковий строк - три місяці, для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1, після смерті ОСОБА_7

Суд першої інстанції виходив із того, що позивач проживає на території Російської Федерації, що унеможливило своєчасне подання заяви про прийняття спадщини в строк, визначений статтею 1270 ЦК України.

Справа в апеляційному порядку переглядалася судами неодноразово.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 24 січня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач не надав доказів, які свідчили б про наявність перешкод для подання заяви про прийняття спадщини в установлений законом строк, а підстави, на які посилався ОСОБА_3, не можна вважати поважними.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 - представник ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судам норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд не з'ясував обставин, які перешкоджали позивачу своєчасно звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Такими обставинами є стаціонарне лікування у липні 2014 року та надалі амбулаторне у період з 25 липня 2014 року до 05 листопада 2014 року. Також щодо позивача порушено кримінальну справу і постановою слідчого обрано запобіжний захід - підписку про невиїзд, яка діяла до грудня 2014 року. Зазначає, що позивач проживає та працює на території Російської Федерації, тобто на значній відстані від м. Львова, а також юридично необізнаний.

У травні 2017 року ОСОБА_6 - представник ОСОБА_5 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких просив залишити її без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу № 464/608/15 призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 10 травня 2018 року справу № 464/608/15 передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України).

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7, після смерті якого відкрилась спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 є внуком померлого ОСОБА_7, на користь якого останній склав заповіт. Заповіт складено також і на ОСОБА_5

Позивач у шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини не звернувся, на обґрунтування чого у позовній заяві зазначав, що такі причини пов'язані з місцем його проживання на території Російської Федерації.

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Згідно із частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

29 грудня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до Шостої львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, тобто через 1 рік та 1 місяць.

У січні 2015 року Шоста львівська державна нотаріальна контора надала відповідь, у якій зазначила, що позивач не подав заяви про прийняття спадщини у шестимісячний строк з дня смерті спадкодавця, а тому вважається таким, що не прийняв її.

Позов про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини може бути задоволено, якщо позивач надасть докази наявності поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини.

Поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Доказів, які об'єктивно підтверджували б, що позивач пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, ОСОБА_3 не надав.

Таким чином, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Аргументи касаційної скарги про амбулаторне лікування, підписка про невиїзд, факт проживання на території іншої держави, що унеможливило своєчасне подання заяви про прийняття спадщини колегія суддів відхиляє, оскільки для звернення до нотаріуса із такою заявою законом не передбачена особиста присутність, достатньо письмового звернення, направленого поштовим зв'язком у встановлений законом строк.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги ОСОБА_4 - представника ОСОБА_3 та залишення без змін рішення апеляційного суду Львівської області від 24 січня 2017 року, оскільки судове рішення законне та обґрунтоване.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 24 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат В. П. Курило