ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 132/3096/15-ц

провадження № 61-29946св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., СтрільчукаВ. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, Корделівська сільська рада Калинівського району Вінницької області,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_6, на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 18 травня 2017 року, ухвалене у складі судді Павленко І. В., та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 17 серпня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Денишенко Т. О., Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5, Корделівської сільської ради Калинівського району Вінницької області про відновлення межі та визнання протиправним і скасування рішення Корделівської сільської ради Калинівського району Вінницької області.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 15 серпня 1997 року Корделівська сільська рада 22 скликання Калинівського району Вінницької області на пленарному засіданні 12 сесії прийняла рішення про передачу безкоштовно в його приватну власність земельної ділянки площею 0,31 га, в тому числі 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель, 0,06 га для ведення особистого підсобного господарства по АДРЕСА_1. З того часу технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки не виготовлялася. У 2015 році після звернення до сільської ради йому стало відомо, що згідно протоколу від 7 квітня 1980 року № 2 збори уповноважених колгоспу «Україна» села Комунарівка вирішили зробити зміни в шнуровій книзі колгоспу по селу Корделівка та зазначили площу земельної ділянки, якою користується позивач, - 0,37 га. Фактичний розмір земельної ділянки, якою користується позивач відповідно до проведених землеміром замірів, становить 0,35 га. Не погоджуючись з рішенням сільської ради від 15 серпня 1997 року про передачу у власність лише 0,31 га земельної ділянки, ОСОБА_4 звернувся в орган місцевого самоврядування з метою встановлення межі між його земельною ділянкою та сусідньою ділянкою, якою користується відповідач ОСОБА_5, оскільки вважає, що остання поступово заходить за межу на його земельну ділянку, однак сільська рада встановлювати межу відмовилася.

Крім того, ОСОБА_4 вказував, що згідно земельно-шнурових книг по Корделівській сільській раді за 1980-1982 роки за ним рахується земельна ділянка площею 0,31 га, а в погосподарських книгах сільської ради за 1964-1979 роки вона значиться площею 0,37 га, тому вважає, що ОСОБА_5 перемістила межу між земельними ділянками на 2 метри в глиб його території.

За таких обставин ОСОБА_4 просив суд визнати протиправним рішення Корделівської сільської ради від 15 серпня 1997 року про передачу йому у власність земельної ділянки площею 0,31 га, скасувати це рішення та зобов'язати ОСОБА_5 усунути перешкоди йому у користуванні земельною ділянкою площею 0,37 га по АДРЕСА_1 Калинівського району Вінницької області.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 18 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що право вибору способу судового захисту належить виключно позивачу. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків. Основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж, їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Одним із способів захисту права власника земельної ділянки є усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження власністю.

На земельні ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є окрема документація із землеустрою, але право власності в розумінні статей 125, 126 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) в реєстрі речових прав не зареєстроване. Документами, що підтверджують площі, розташування цих земельних ділянок, є рішення Корделівської сільської ради, записи в земельно-шнуровій книзі та погосподарських книгах, однак у них відсутні відомості про зовнішні розміри, конфігурацію земельних ділянок сторін у справі, будь-яких інших відомостей щодо предмету спору суду не представлено. Правовстановлюючі документи на користування земельними ділянками у сторін відсутні.

Вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання недійсним запису в погосподарській книзі за 1980-1982 роки стосовно розміру його земельної ділянки у 0,31 га, є безпідставними. Фактичні дані площ земельних ділянок сторін у справі дещо не співпадають із записаними в погосподарських книгах, однак точних площ земельних ділянок згідно погосподарських книг учасники спірних правовідносин не мають, доказів захоплення ОСОБА_5 частини земельної ділянки позивача не здобуто. Натомість межа між земельними ділянками цих сусідів відповідає картографічним матеріалам 1960 року.

ОСОБА_4 не підтвердив допустимими та належними доказами правомірне користування земельною ділянкою площею саме 0,37 га, відтак є недоведеними його вимоги стосовно порушення його прав оспорюваним рішенням органу місцевого самоврядування, діями чи бездіяльністю його посадових осіб та ОСОБА_5

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 17 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін з посиланням на його законність та обґрунтованість.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_6 подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційної суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заявник зазначає, що запис у погосподарській книзі щодо зміни площі земельної ділянки, якою він користувався, з 0,37 га на 0,31 га, внесений із порушенням чинного на той час законодавства, що призвело до прийняття Корделівською сільською радою Калинівського району Вінницької області рішення 15 серпня 1997 року, яким позбавлено його частки земельної ділянки. Вказана обставина не врахована судами попередніх інстанцій.

Також заявник зазначив, що судами необґрунтовано відшкодовано ОСОБА_5 витрати на правову допомогу адвоката, так як її представника - ОСОБА_7 під час розгляду даної справи не було допущено до участі як особу, що надає правову допомогу, а фактично вона брала участь як представник позивача, тому відсутні підстави для стягнення з нього витрат на правову допомогу.

Крім того, заявник вказує, що під час розгляду справи апеляційним судом порушено вимоги щодо незмінності складу суду, оскільки протягом розгляду справи змінювався склад суду з порушенням вимог законодавства, тому, на його думку, справу апеляційним судом розглянуто неповноважним складом.

У жовтні 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7 подала заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначила, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили обґрунтовані судові рішення, у зв'язку з чим відсутні підстави для їх скасування. Просила відмовити у задоволенні касаційної скарги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами встановлено, що згідно довідки виконавчого комітету Корделівської сільської ради Калинівського району Вінницької області від 10 лютого 2015 року № 439 у погосподарських книгах сільської ради станом на 1974 рік в домогосподарстві ОСОБА_8 (матері позивача) по АДРЕСА_2 рахувалась присадибна земельна ділянка площею 0,37 га; в господарстві ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 землі не рахувалося. Станом на 1981 рік в домогосподарстві ОСОБА_4 уже рахувалося 0,31 га землі.

Відповідно до архівного витягу з протоколу № 2 зборів уповноважених колгоспу «Україна» села Комунарівка від 7 квітня 1980 року внесено зміни в шнурову книгу колгоспу по селу Корделівка стосовно земельної ділянки ОСОБА_4 та зазначено її площу - 0,37 га. Рішенням 12 сесії Корделівської сільської ради 22 скликання від 15 серпня 1997 року «Про передачу землі громадянам в приватну власність» відповідно наданої заяви у приватну власність ОСОБА_4 безоплатно передана земельна ділянка площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, 0,06 га для ведення особистого підсобного господарства по вулиці Шевченка в селі Корделівка.

У різні періоди протягом 1980-1982 років за ОСОБА_4 рахувалася земельна ділянка площею 0,31 га. Відповідно до копії земельно-шнурової книги за ОСОБА_5 рахується земельна ділянка площею 0,15 га, в тому числі 0,14 га ріллі та 0,01 га під забудовою; за ОСОБА_4 - 0,37 га, в тому числі 0,34 га ріллі, 0,01 га під забудовою та 0,02 га під садом.

Крім того, судами досліджено висновок експерта за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 7 жовтня 2016 року, згідно якого немає накладення фактичних меж земельних ділянок сторін у справі; чи є накладення їх відповідно до правовстановлюючих документів, експерт встановити не зміг. Фактичні площі земельних ділянок становлять: ОСОБА_4 менше на 0,0201 га від 0,37 га, ОСОБА_5 на 0,0390 га більше від 0,15 га.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до вимог статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом 319 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно вимог статті 373 ЦК України, право власності на землю набувається і здійснюється відповідно до закону, власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Статтями 106, 107 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними. Основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, на земельні ділянки у сторін є окрема документація із землеустрою, але право власності в розумінні статей 125, 126 ЗК України в реєстрі речових прав не зареєстровано. Документами, що підтверджують площі і розташування цих земельних ділянок, є рішення Корделівської сільської ради, записи в земельно-шнуровій книзі та погосподарських книгах, в яких відсутні відомості про зовнішні розміри і конфігурацію земельних ділянок сторін.

Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, визнання недійсним запису в погосподарській книзі за 1980-1982 роки стосовно розміру його земельної ділянки у 0,31 га, є безпідставними, оскільки точних площ та меж земельних ділянок згідно погосподарських книг не має жодна із сторін, доказів про захоплення ОСОБА_5 частки земельної ділянки ОСОБА_4 не надано.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами обставини щодо зміни записів в поземельних книгах сільської ради не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Доводи касаційної скарги відносно безпідставного відшкодування відповідачу витрат на правову допомогу спростовуються висновками судів попередніх інстанцій, оскільки ними правильно застосовані положення вимог статті 88 ЦПК України (в редакції Кодексу, що діяла на час ухвалення судових рішень) та Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» в частині визначення співмірності стягнення документально підтверджених витрат відповідача.

Доводи касаційної скарги відносно розгляду справи апеляційним судом неповноважним складом, також не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду, оскільки заміна складу колегії суддів відбулась на підставі розпорядження керівника апарату апеляційного суду Вінницької області від 8 серпня 2017 року про призначення повторного автоматизованого розподілу цивільної справи у зв'язку із перебуванням членів колегії у відпустці, що відповідає пункту 2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України 26 листопада 2010 року № 30 в редакції, затвердженій рішенням Ради суддів України від 2 квітня 2015 року № 25.

Суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов'язковому скасуванню, судом не встановлено.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 18 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

В. А. Стрільчук