Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 752/6179/16-ц

провадження № 61-20008св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року в складі судді Мирошниченко О. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 червня 2017 року в складі колегії суддів: Немировської О. В., Чобіток А. О., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (далі - ПрАТ «Укрпрофоздоровниця») про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 був поновлений на роботі на посаді начальника адміністративно-господарського управління апарату правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» рішенням апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року. Відповідачем 10 листопада 2015 року видано наказ «Про попередження ОСОБА_4 про наступне вивільнення» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, а наказом від 11 березня 2016 року позивача звільнено з роботи в період його тимчасової непрацездатності. Вказані накази є незаконними, оскільки ОСОБА_4 не запропоновано всі вакантні посади на підприємстві та його звільнення відбулося у період тимчасової непрацездатності.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просив: визнати незаконним та скасувати накази від 10 листопада 2015 року та від 11 березня 2016 року про попередження про звільнення та звільнення з роботи; поновити його на посаді начальника адміністративно-господарського управління апарату правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» з 11 березня 2016 року; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу; зобов'язати відповідача продовжити йому відпустку в зв'язку з тимчасовою непрацездатністю під час перебуванням у відпустці та здійснити виплату грошової допомоги по тимчасовій непрацездатності відповідно до листків тимчасової непрацездатності; зобов'язати відповідача внести зміни до всіх наказів за 2007-2015 роки про надання йому щорічних відпусток та вплатити йому належні кошти у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення з урахуванням надбавки до посадових окладів; стягнути моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року позов задоволено частково. Визнано незаконними та скасовано накази голови правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» від 10 листопада 2015 року № 50-к «Про попередження ОСОБА_4 про наступне звільнення» та від 11 березня 2016 року № 11-к «Про звільнення ОСОБА_4». Поновлено ОСОБА_4 на посаді начальника адміністративно-господарського управління апарату правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» з 11 березня 2016 року. Стягнуто з ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 166 803,36 грн. Зобов'язано ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» виплатити ОСОБА_4 грошову допомогу по тимчасовій непрацездатності з 25 лютого 2016 року до 12 березня 2016 року на підставі листа непрацездатності серії АГЛ № 190013 та з 14 березня 2016 року до 01 квітня 2016 року на підставі листа непрацездатності серії АГЛ № 118210. Стягнуто з ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 2 000 грн. Стягнуто з ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» в дохід держави 1 668 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення позивача відбулось з порушенням вимог трудового законодавства. Відповідачем при звільненні позивача не було дотримано вимог частини другої статті 40, статті 49-2 КЗпП України та не запропоновано всіх вакансій, які існували у відповідача у період звільнення позивача. Крім того, позивача було звільнено у період його тимчасової непрацездатності, в зв'язку з чим він підлягає поновленню на займаній посаді.

Також судом першої інстанції було зроблений висновок щодо дійсності листків непрацездатності, за якими відповідач безпідставно відмовив у виплаті коштів, а також стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до заявленої позивачем вимоги та грошову компенсацію моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 червня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що суд першої інстанції, керуючись положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, правильно визначив середній заробіток за час вимушено прогулу.

У касаційній скарзі, поданій липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПрАТ «Укрпрофоздоровниця», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачу були запропоновані всі вакантні посади на підприємстві, проте він відмовився від них, тому його звільнення є законним. Суди не встановили, коли саме відповідач дізнався про перебування ОСОБА_4 на лікарняному. Позивач не повідомив належним чином ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» про свою тимчасову непрацездатність.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення є законними та обґрунтованими. Відповідачем не подано доказів, що позивачу було запропоновано всі вакантні посади на підприємстві, хоча саме на роботодавцеві лежить обов'язок доведення правомірності звільнення працівника. Доводи касаційної скарги спростовані зібраними по справі доказами та встановленими судами обставинами. Відповідача було повідомлено про тимчасову непрацездатність позивача, проте ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» з порушенням норм трудового законодавства звільнило ОСОБА_4

07 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24 вересня 2015 року ОСОБА_4 поновлено на посаді начальника адміністративно-господарського управління апарату правління ПрАТ «Укрпрофздоровниця».

10 листопада 2015 року ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» видано наказ № 50-к «Про попередження ОСОБА_4 про наступне вивільнення», згідно якого позивача попереджено про наступне вивільнення 12 лютого 2016 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Суди встановили, що ОСОБА_4 не було ознайомлено з усіма вакантними посадами на підприємстві, які існували у період його звільнення.

25 лютого 2016 року ОСОБА_4 повідомив начальника відділу кадрів ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» про тимчасову непрацездатність до 12 березня 2016 року.

11 березня 2016 року наказом ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» № 11-К ОСОБА_4 звільнено з посади начальника адміністративно-господарського управління у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Суди встановили, що позивача звільнено у період його тимчасової непрацездатності, що підтверджується листком непрацездатності та табелем обліку робочого часу.

Встановлено, що позивачу було надано відпустку у період з 01 лютого до 2016 року, а з 25 лютого 2016 року до 12 березня 2016 року він перебував на лікарняному.

Доводи судів про повідомлення ОСОБА_4 роботодавця (ПрАТ «Укрпрофоздоровниця») про перебування на лікарняному підтверджено матеріалами справи.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

На підставі викладеного суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що звільнення позивача відбулося з порушення норм трудового законодавства, оскільки роботодавцем не вжито заходів для працевлаштування працівника, а його звільнення відбулося у період тимчасової непрацездатності.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що позивача було повідомлено про всі вакантні посади не підприємстві, оскільки у поданому відповідачем до суду списку вакантних посад відсутні будь-які відомості про ознайомлення позивача з цим списком. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують виконання відповідачем вимог частини третьої статті 49-2 КЗпП України.

Крім того, список вакантних посад, що міститься у матеріалах справи стосується лише апарату правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця», однак згідно вимог чинного законодавства роботодавець повинен запропонувати працівнику усі вакантні посади, що існують на день звільнення на підприємстві.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що відповідача не було повідомлено про тимчасову непрацездатність позивача, оскільки такі доводи не підтверджено належними та допустимими доказами. Тимчасова непрацездатність позивача підтверджена листком непрацездатності та табелем обліку робочого часу. За змістом пункту 2 статті 9 Конвенції Міжнародної Організації Праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві. Проте, відповідачем, як роботодавцем, не спростовано доводи позивача та не доведено обґрунтованості звільнення останнього.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В.С. Висоцька

В. В. Пророк