Постанова

Іменем України

19 червня 2018 року

м. Київ

провадження № 22-ц/796/5161/2018

Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф.,

суддів - Махлай Л.Д., Кравець В.А.,

за участю секретаря Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду м. Києва

в складі судді Ул'яновської О.В.

від 26 квітня 2018 року

по справі № 759/13266/17 Святошинського районного суду м. Києва

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві

про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року позивач - Фізична особа-підприємець (далі - ФОП) ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - Святошинський РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, Відділ), в якому посилаючись на те, що внаслідок тривалого невиконання відповідачем рішення суду він змушений був користуватися послугами адвоката та витратив на його послуги кошти на суму 30 000 грн., просив стягнути з відповідача дані кошти у відшкодування матеріальної шкоди.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, належним чином не дослідив наявні в матеріалах справи докази та не надав правової оцінки бездіяльності відповідача щодо реалізації майна боржника в період з 26.01.2016 по 26.11.2016, коли відбулися торги арештованим майном.

Судом не взято до уваги, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27.03.2017 по справі № 759/16588/16-ц встановлено, що адвокат Збираник Є.М., який надавав послуги ФОП ОСОБА_1 у виконавчому провадженні на суму 30 000 грн., є витратами виконавчого провадження.

Зазначав, що судом застосовано положення Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», який втратив чинність 03.10.2017.

Вважав, що суд безпідставно послався в рішенні на норми земельного законодавства, та натомість не застосував положення ст. 1173, 1174 ЦК України, на які в своєму позові посилався позивач.

Судом не враховано, що витрати були понесені, у зв'язку з тривалим, протягом майже року невиконанням рішення суду, за наявності майна у боржника, реалізація якого не відбувалася упродовж тривалого часу.

Крім цього, як на підставу скасування рішення суду посилався на те, що при розгляді даної справи суддя виявила упередженість та необ'єктивність до позивача, та практично виправдала бездіяльність відповідача.

За наведених обставин просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 квітня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Відповідач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався.

Позивач в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у ній.

Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності відповідача.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що на примусовому виконанні у Святошинському районному відділі державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебував виконавчий лист № 759/11911/15-ц від 25.01.2016, виданий Святошинським районним судом м. Києва, про стягнення боргу у розмірі 46474,60 грн. з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1

26.01.2016 державним виконавцем, відповідно до вимог статей 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції яка діяла на той час), винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 49946685, боржнику надано строк для самостійного виконання рішення суду.

У наданий для самостійного виконання строк рішення суду боржником виконано не було, у зв'язку з чим державним виконавцем розпочато його примусове виконання.

Як зазначено в листі в.о. начальника Святошинського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 05.07.2017, в ході здійснення виконавчого провадження за виконавчим документом майнового характеру державним виконавцем накладено арешт на майно та грошові кошти боржника, а також вживалися інші, передбачені Законом, заходи примусового характеру спрямовані на забезпечення реального виконання рішення (а.с. 2).

Також з матеріалів справи вбачається, що 24.11.2016 Державним підприємством «СЕТАМ» проведені електронні торги по реалізації арештованого Святошинським районним відділом державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, нерухомого майна, яке згідно державного акта на право власності на земельну ділянку Серія: НОМЕР_1 належалоОСОБА_4. Кошти в розмірі 95000,00 грн. від реалізації майна надійшли на депозитний рахунок Святошинського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, що підтверджується випискою органу Державної казначейської служби України.

Сума заборгованості за виконавчим документом, кошти виконавчого збору та витрат виконавчого провадження примусово стягнуті на рахунок відділу з обліку депозитних сум.

За розпорядженням державного виконавця: сума заборгованості за виконавчим документом у розмірі 46474,60 грн. - перерахована стягувачу (платіжні доручення № 5311 від 27.07.2016, № 8750 від 06.12.2016), кошти виконавчого збору у сумі 4647,46 грн. - перераховані на спеціальний рахунок виконавчого збору (платіжні доручення № 5310 від 27.07.2016 року. № 8749 від 06.12.2016), витрати виконавчого провадження в сумі 500 грн. - перераховані на спеціальний рахунок Головного територіального управління юстиції у м. Києві (платіжні доручення № 5309 від 27.07.2016, № 8748 від 06.12.2016).

У відповідності до вимог пункту 9 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» 22.02.2017 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, у зв'язку з фактичним виконанням рішення суду.

Звертаючись до суду з позовом позивач посилався на те, що внаслідок невиконання рішення суду протягом майже року, Святошинським РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві завдано матеріальну шкоду у розмірі 30000 грн., які ним сплачено адвокату за послуги у виконавчому провадженні.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд незаконно відмовив у задоволенні позову, з наступних підстав.

Виконання будь-якого судового рішення є невід'ємною стадією процесу правосуддя, а тому має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

За п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод Висока Договірна Сторона зобов'язана гарантувати кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків справедливий судовий розгляд впродовж розумного строку.

Невід'ємною частиною справедливого судового розгляду та ефективного захисту права на мирне володіння майном є забезпечення державою примусового виконання рішення суду в розумний строк.

За п. 28 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Антонюк проти України» (Заява N 17022/02) від 11.12.2008 р. відповідальність держави за виконання рішень суду щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні.

У п. 38 рішення у справі «Кунашко проти Росії» (Заява №36337/03) від 17.12.2009 р. Європейський суд з прав людини нагадав, що у разі, коли винесено рішення проти «приватного» відповідача, на державу покладається позитивний обов'язок, який полягає в тому, щоб громадянам було надано юридичний арсенал, що дозволяє їм отримати присуждені судами суми від їх боржників, які наполегливо ухиляються від виплати боргів. Очевидно, що мова йде про обов'язки надати засоби для досягнення результату, а не забезпечувати сам результат. Влада повинна забезпепечувати розумно доступні заходи на допомогу кредиторам. Отже, якщо не буде встановлено, що прийняті національними владою заходи були адекватними та достатніми, держава не звільняється від відповідальності за несплату боргів по виконавчому листу «приватним» боржником.

У ст. 18 Закону «Про виконавче провадження» (далі - Закон) зазначено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Як зазначно в ст. 1173 ЦК України, шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Аналіз указаних положень чинного законодавства, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, дає підстави для висновку про те, що указані положення можливо застосувати лише у випадку встановлення протиправної поведінки та/або неправомірних рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень або посадовими особами цих органів при здійсненні ними своїх повноважень.

Таким чином, необхідною умовою для стягнення шкоди, якщо виконавець тривалий час не виконував рішення суду, є доведення протиправності бездіяльності державного виконавця судовим рішенням чи постановою начальника відділу ДВС, якому підпорядкований виконавець, у проваджені якого перебував виконавчий документ.

При цьому, протиправність бездіяльності державного виконавця по невиконанню рішення суду повинна бути доведена судовою ухвалою чи постановою начальника відділу ДВС на момент розгляду справи про відшкодування шкоди судом, або може доводитися стягувачем в одному судовому провадженні за поєднаними позовними вимогами про визнання незаконною бездіяльності ДВС та відшкодування завданої цим шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем, поряд з вимогою про відшкодування шкоди, не заявлялася вимога про визнання незаконною бездіяльності ДВС, колегія суддів вважає необґрунтованими, такими, що не відповідають положенням ст. 13 ЦПК України, доводи апеляційної скарги, що суд безпідставно не надав правової оцінки бездіяльності відповідача щодо реалізації майна боржника в період з 26.01.2016 по 26.11.2016, коли відбулися торги арештованим майном.

Як вже зазначалося вище, при вирішенні справи в даній категорії спорів із застосуванням положень указаних позивачами норм матеріального права щодо відшкодування матеріальної шкоди, необхідним є встановлення на підставі належних та допустимих доказів, наданих сторонами, указаних вище обставин.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, установивши, що позивачем не надано належних та допустимих доказів протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності, зокрема, органу або посадової особи Державної виконавчої служби при виконанні судового рішення, ухваленого на користь позивача, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв'язку із їх недоведеністю.

Колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27.03.2017 по справі № 759/16588/16-ц встановлено обставини, що кошти сплачені позивачем адвокату Збиранику Є.М., який надавав послуги ФОП ОСОБА_1 у виконавчому провадженні, є витратами виконавчого провадження.

Однак у вказаному рішенні судом не встановлено обставин, з якими пов'язується можливість застосування у справі положень норм матеріального права про відшкодування матеріальної шкоди.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права, а саме незаконного застосування Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та застосування норм земельного законодавства.

Однак таке порушення норм процесуального права, а саме ч. 2 ст. 376 ЦПК України не є обов'язковою підставою для скасування судового рішення, тому що відповідно до ч. 2 ст. 377 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки неправильне застосування норм матеріального права не призвело до неправильного вирішення справи, доводи апеляційної скарги про скасування судового рішення у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права і те, що суддя виявила упередженість та необ'єктивність до позивача, є необґрунтованими.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147, абз. 3 п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VІІІ колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 20 червня 2018 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді Л.Д. Махлай

В.А. Кравець