Ухвала

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 127/13340/17

провадження № 61-17172св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Вінницької області від 15 березня 2018 року у складі колегії суддів: Марчук В. С., Денишенко Т. О., Сала Т. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - ГУ ПФУ у Вінницькій області) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно виплаченої пенсії.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_4 перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Вінницькій області, як військовий пенсіонер.

З 01 квітня 2015 року йому відповідно до вимог закону було припинено виплату пенсії через те, що відповідач працював у органах місцевого самоврядування та був державним службовцем.

28 січня 2016 року відповідач надав позивачу копію посвідчення ветерана військової служби та заяву про поновлення виплати пенсії з 01 січня 2016 року, як ветерану військової служби.

На підставі цих документів виплату пенсії відповідачу було поновлено з 01 січня 2016 року.

26 травня 2016 року при звірці персоніфікованого обліку єдиного державного автоматизованого банку відомостей про застрахованих осіб Пенсійного фонду України, виявлено, що ОСОБА_4 перебуває на службі в органах місцевого самоврядування та одночасно отримує пенсію, тому з 01 червня 2016 року виплата пенсії відповідачу була знову припинена.

Проте, за період з 01 січня 2016 року по 01 червня 2016 року йому було виплачено 17 070,35 грн.

Оскільки, ОСОБА_4 у порушення статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» не повідомив позивача про свою роботу на державній службі при подачі заяви на відновлення виплати пенсії з 01 січня 2016 року, позивач вважав, що переплата пенсії відбулася з вини відповідача, тому на підставі статті 1212 ЦК України просив з нього стягнути ці кошти на свою користь, як безпідставно набуте майно.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2017 року у складі судді Ан О. В. у задоволенні позову ГУ ПФУ у Вінницькій області відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю позову, оскільки не встановлено будь-яких зловживань з боку відповідача щодо надмірно виплаченої йому пенсії. Розглядаючи подану відповідачем заяву про перерахунок пенсії, позивач діяв на свій розсуд та не був позбавлений можливості відмовити у задоволенні цієї заяви, знав про місце працевлаштування відповідача, оскільки отримував страхові внески з місця його роботи.

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 15 березня 2018 року задоволено апеляційну скаргу ГУ ПФУ у Вінницькій області, скасовано рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2017 року та ухвалити нове, яким позов ГУ ПФУ у Вінницькій області задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ГУ ПФУ у Вінницькій області 17 070,35 грн безпідставно отриманої пенсії.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд, першої інстанції, вирішуючи спір, безпідставно не взяв до уваги норми закону, який безпосередньо регулює правовідносини щодо права осіб на пенсію при наявності вислуги на військовій службі та виплати пенсій працюючим військовим пенсіонерам, відповідно до вимог якого ці військові пенсіонери зобов'язані повідомляти органам пенсійного забезпечення про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати та не врахував, що відповідач, подаючи заяву про поновлення виплати пенсії, такий обов'язок не виконав - не повідомив, що є державним службовцем органу місцевого самоврядування.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судове рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що закон не містить конкретних вказівок на обов'язок відповідача повідомити позивача про його працевлаштування. Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» містить перелік осіб, щодо яких положення статті 54 цього закону не передбачають тимчасового обмеження (з 01 січня 2016 року до 31 грудня 2016 року) у виплаті пенсії, зокрема ветеранів військової служби, яким є відповідач.

У червні 2018 року ГУ ПФУ у Вінницькій області подав відзив на касаційну скаргу, який мотивований тим, що відповідач не повідомив позивача про те, що він працює на посаді в органах місцевого самоврядування та безпідставно отримував пенсію у період з 01 січня 2016 року до 31 травня 2016 року, а тому має обов'язок її повернути відповідно до вимог статті 1212 ЦК України та статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Ухвалою Верховного Суду від 05 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Справа надійшла до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Верховного Суду вважає, що касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Вінницької області від 15 березня 2018 року підлягає закриттю з огляду на наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої, частини дев'ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 17 070,35 грн, яка станом на 01 січня 2018 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 762*100 =176 200).

Тобто зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (Levages Prestations Services v. France, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; Brualla Gomez De La Torre v. Spain, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Ураховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Вінницької області від 15 березня 2018 року у справі за позовом ГУ ПФУ у Вінницькій області до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно виплаченої пенсії відкрито помилково, оскільки зазначене судове рішення не підлягає оскарженню в касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України, а тому підлягає закриттю.

Керуючись статтею 389 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно виплаченої пенсії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Вінницької області від 15 березня 2018 року про стягнення безпідставно виплаченої пенсії, закрити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк