АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/6793/16-ц

Провадження № 22-ц/790/157/18

22 червня 2018 року

м.Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі судової колегії судової палати у цивільних справах:

головуючого Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Тичкової О.Ю.

при секретарі Дашковської Н.К.

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 15 травня 2017 року(суддя Ференчук О.В) у справі № 643/6793/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Третя Харківська Державна нотаріальна контора, державний нотаріус ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: Третя Харківська Державна нотаріальна контора, державний нотаріус ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позову зазначив, що в 1976 році він придбав 1/2 частину житлового будинку №3 по вул. Серп і Молот у м.Харкові.

Внаслідок отриманої травми голови в 1982 році стан його здоровя погіршився. В цей час він познайомився з ОСОБА_2 та 20 липня 1983 року вони зареєстрували шлюб.

Стан його здоровя погіршувався, він отримав ІІІ групу інвалідності. За таких обставин відповідачка запропонувала укласти договір довічного утримання і 19 листопада 1987 року, як він вважав, такий договір було укладено.

Але 18 червня 2015 року відповідачка викликала наряд міліції та наполягала на його виселенні, оскільки вона є власником будинку та він не має права в ньому проживати.

Він вимушений був залишити будинок та залишився без єдиного житла.

Він звернувся до Харківського обласного нотаріального архіву та отримав копію договору від 19 листопада 1987 року, з якої дізнався, що ним було укладено і підписано договір дарування, а не договір довічного утримання, як він вважав весь цей час.

Він був впевнений, що при укладанні договору підписував договір довічного утримання, оскільки враховуючи хворобу він не підписував би договір, за яким він буде позбавлений єдиного житла на невигідних умовах.

Просить визнати недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку, укладений 19 листопада 1987 року між ним та ОСОБА_4

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась.

Треті особи Третя ХДНК та державний нотаріус ОСОБА_3 в судове засідання не зявились.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 15 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивачем не доведено, що на час укладення спірного договору він мав тяжкі хвороби і потребував за станом здоровя стороннього догляду, а тому підстав для визнання договору недійсним немає.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що він не мав намір укладати правочин на безоплатне відчуження майна, оскільки після укладення продовжував проживати у спірному будинку, сплачував комунальні послуги, обслуговував будинок.

Він вважав, що за цим договором відповідачка буде доглядати за ним, оскільки він потребував сторонньої допомоги. Спочатку ОСОБА_2 виконування домовленості, однак потім виїхала з спірного будинку, а він залишився в ньому проживати.

Колегія суддів, вислухав суддю доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції обґрунтовано виходив з тих обставин, що підстав для визнання договору дарування недійсним не вбачається.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи з 10 вересня 1983 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

19 листопада 1987 року ОСОБА_1 згідно договору дарування відчужено на користь ОСОБА_2 1/2 частину будинку та надвірних будівель за адресою м. Харкові по пров. Серп і Молот, № 3.

У 1988 році, зі слів представника відповідачки, шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до вимог ст..16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України визначено, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оскаржуваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення відчужувача, і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття відчужувачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору недійсним ОСОБА_1 посилається, що внаслідок травми голови він не усвідомлював зміст укладеного ним договору.

Між тим, доказів у відповідності до ст. 81 ЦПК України, що така травма мала місце та що таке ушкодження могло вплинути на прийняття ним рішення щодо відчуження будинку позивачем не надано.

Позивачем надано виписки з історії хвороби за 2014-2015 роки, де зі слів ОСОБА_1 зазначено, що у 1982 році він мав травму ока. Згідно довідки МСЕК ОСОБА_1 з 06 квітня 2009 року є інвалідом ІІІ групи по зору.

Судом апеляційної інстанції розяснювалось представнику позивача право на проведення експертизи, однак позивач від цього відмовився.

На час укладання договору ОСОБА_1 було 34 роки, а тому вважати, що внаслідок похилого віку мала місце помилка щодо змісту правочину не можна.

Як пояснив представник позивача в суді апеляційної інстанції у 80х роках ОСОБА_1 мав спір щодо спільного майна з колишньою дружиною, внаслідок чого ним було здійснено відчуження частки будинку на користь ОСОБА_2

Тобто, ОСОБА_1 усвідомлював, що укладання правочину спрямовано на вибуття спірного майна з його власності.

Щодо проживання у будинку, то як зазначає ОСОБА_2 в письмових поясненнях, у 2007-2008 році вона дозволила позивачу проживати у флігелі.

Факт проживання саме у флігелі не оспорював і представник позивача.

Відповідач зазначає, що у 1988 році позивач купував собі житло- житловий будинок №7 по вул. Інтернаціональна в м.Харкові, яке продав у грудні 2003 році вже після розірвання шлюбу.

Отже, вважати, що позивач з часу укладання правочину до розгляду справи у суді проживав у спірному будинку, що свідчить про відсутність наміру на дарування житла не можна.

Посилання, що на даний час у позивача відсутнє житло також не є підставою для задоволення позову.

За таких обставин підстав для задоволення позову ОСОБА_1 не вбачається.

Що стосується клопотання відповідачки про застосування строку позовної давності, то суд виходить з того,що за спливом позовної давності може бути відмовлено у задоволенні позову при встановленні судом порушення прав позивача.

У даному випадку судом відмовлено у задоволенні позову по суті.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують. Рішення ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Підстав для його скасування не вбачається.

Що стосується клопотання представника відповідача про зняття арешту з майна, то це питання у відповідності до вимог ст. 198 ЦПК України розглядається судом першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 15 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 червня 2018 року.

Головуючий А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

ОСОБА_5