Справа № 361/7309/14-ц Головуючий у І інстанції Василишин В. О.
Провадження № 22-ц/780/3332/18 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 33 19.09.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 вересня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області

у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області в складі судді Василишина В.О., ухвалене в м. Бровари 08 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих дорожньо-транспортною пригодою, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих дорожньо-транспортною пригодою,

заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих дорожньо-транспортною пригодою, просив стягнути із ОСОБА_3 на свою користь грошові кошти 91011,70 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Заявлені вимоги мотивував тим, що 09 травня 2014 року близько 20:00 ОСОБА_3, керуючи належним позивачу автомобілем НОМЕР_1, рухаючись у межах с. Гоголів Броварського району по вул. Фурмана, 8, не впорався з керуванням, після чого автомобіль здійснив виїзд на узбіччя, де зіткнувся з сільськогосподарською спорудою.

Вироком Броварського районного суду Київської області від 27 серпня 2014 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на 4 роки з іспитовим строком 2 роки.

Під час вказаної дорожньо-транспортної пригоди його автомобіль зазнав механічних ушкодження, відповідно до висновку експертизи величина матеріальних збитків становить 90011,70 грн., а витрати на проведення експертизи - 1000 грн.

Крім того, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди він зазнав значної моральної шкоди, так як втратив можливість працювати, оскільки працює приватним перевізником, а в результаті даних подій автомобіль до теперішнього часу не відремонтований; він зазнав глибоких душевних страждань, які виразились у вигляді втрати сну, погіршення здоров'я. Моральна шкода полягала у приниженні честі та гідності, оскільки він втратив постійних клієнтів, був змушений просити інших осіб надавати послуги по перевезенню його сім'ї, компенсацію моральної шкоди оцінив в 5000 грн.

Уточнивши позовні вимоги в жовтні 2015 року, просив стягнути із ОСОБА_3 на свою користь грошові кошти у сумі 115886,20 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та судові витрати.

В жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих дорожньо-транспортною пригодою.

Зустрічний позов мотивував тим, що 09 травня 2014 року молодь с. Гоголів відзначала свято, для цього їхня група, в яку входили ОСОБА_2, він та інші особи, придбали в магазині алкогольні напої та всі разом розпивали їх за селом. За кермо автомобіля він сів за наказом ОСОБА_2, який також був у стані алкогольного сп'яніння. Такі дії позивача грубо порушують вимоги п. 2.9 Правил дорожнього руху, який забороняє передавати керування транспортним засобом особам, які знаходяться в алкогольному сп'янінні, та особам, які не мають при собі посвідчення на право керування транспортним засобом. Вказував, що ОСОБА_2 є винним у ДТП, оскільки подія сталася за його грубої необережності, а він є потерпілим у дорожньо-транспортній пригоді.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини ОСОБА_2 він став інвалідом, потерпілими стала і вся його сім'я, які понесли великі матеріальні витрати на його лікування. З вини позивача він втратив здоров'я, роботу, честь і гідність. Від ОСОБА_2 він отримав образу, зневагу, оскільки останній розповсюдив неправдиві відомості, що нібито ОСОБА_3 викрав у нього власний автомобіль, щоб зняти із себе свою вину та відповідальність за дорожньо-транспортну пригоду.

Просив стягнути із ОСОБА_2 на свою користь в регресному порядку 15000 грн., виплачених ним потерпілій ОСОБА_4, матеріальні витрати на лікування та харчування в Броварській центральній лікарні в сумі 29552,47 грн. та 5000 грн. моральної шкоди.

В липні 2015 року ОСОБА_3 уточнив позовні вимоги, посилаючись на додаткові витрати на лікування, просив стягнути із ОСОБА_2 на скою користь матеріальну та моральну шкоду в сумі 97110,73 грн.

В листопаді 2017 року ОСОБА_3 подав доповнення до зустрічного позову та просив в цілому стягнути із ОСОБА_2 на скою користь матеріальну шкоду в сумі 97970,38 грн. та моральну шкоду 35000 грн., з яких 786,24 грн. з нього було стягнуто на користь держави на виконання вироку суду та 14 грн. виконавчого збору. Збільшення розміру моральної шкоди пояснює понесенням кримінальної відповідальності, тим, що він став інвалідом ІІ групи з поламаною ногою, спричиненням тяжких тілесних ушкоджень, мук, страждань на все життя, тим, що він втратив роботу та надію у майбутнє.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 02 червня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в сумі 80420,20 грн. та 347 грн. судових витрат, в задоволенні решти позову та зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено (а. с. 32 - 36, 120 - 123 т. 2).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 02 червня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Мотивуючи свою ухвалу, суд касаційної інстанції вказав, що суд першої інстанції не звернув уваги на обставини, встановлені вироком суду, та вимоги закону, не встановив, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, а зменшуючи розмір завданих ОСОБА_2 збитків на підставі ст. 1193 ЦК України, зменшив не розмір майнової шкоди, а відрахував розмір сплачених ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_4 15000 грн. Крім того, дійшовши висновку про те, що у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди мала місце і вина самого потерпілого ОСОБА_2 та визначивши ступінь його вини 27 %, суд першої інстанції, при цьому, відмовив ОСОБА_3 у задоволенні зустрічного позову, пославшись на його недоведеність, зокрема на те, що у копіях наданих ним фіскальних чеків відсутнє його прізвище. При цьому суд наданим ОСОБА_5 доказам оцінки не надав, не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не звернув увагу на те, що останній у результаті дорожньо-транспортної пригоди також отримав тілесні ушкодження та ІІ групу інвалідності, поніс витрати на своє лікування і саме ним були наданні фіскальні чеки про оплату витрат на лікування (а. с. 217 - 220 т. 2).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 травня 2018 року в задоволенні позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

Позивач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 травня 2018 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 та в цій частині ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що при ухваленні рішення суд неправильно з'ясував, які саме правові наслідки виникли внаслідок вчинення відповідачем кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України. Під правовими наслідками в даному випадку слід вважити матеріальні збитки, завдані винною особою здоров'ю потерпілих та власникам будь-якого майна, що було пошкоджено внаслідок вчинення винною особою дорожньо-транспортної пригоди, таким пошкодженим майном внаслідок неправомірних дій відповідача є транспортний засіб позивача. Вина ОСОБА_3 у законний спосіб встановлена вироком суду.

При цьому посилання суду при ухваленні рішення на те, що ОСОБА_2 не звертався до правоохоронних органів з приводу незаконного заволодіння відповідачем його автомобілем, є недоречними, так як в позовній заяві ставиться лише питання щодо відшкодування вартості саме відновлювального ремонту. Зменшуючи розмір відшкодування в зв'язку із урахуванням вини потерпілого, суд не міг взагалі відмовити йому в стягненні відшкодування. Крім того, судом надано невірної оцінки показанням свідків.

Відповідачем ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2, згідно якого звіт про розмір збитків, заподіяних його транспортному засобу, складався не за ухвалою суду і не має юридичної сили, і особа, яка його складала, не попереджалася про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Вказував, що ОСОБА_2 є тією особою, яка перша скоїла кримінальний злочин і є основним суб'єктом відповідальності як власник транспортного засобу, який порушив вимоги п. 2.9 Правил дорожнього руху.

Також не погоджувався із посиланням ОСОБА_2 на неправильну оцінку судом показань свідків, оскільки в дійсності всі допитані свідки пояснили судам, що тільки сам ОСОБА_2 особисто наказав ОСОБА_3 сісти за кермо його транспортного засобу, що є достатнім для вірної кваліфікації дій ОСОБА_2 за ст. 287 КК України.

Відповідач ОСОБА_3, також не погоджуючись із рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 травня 2018 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що суд невірно зробив висновок, що в діях ОСОБА_2 не було грубої необережності. ОСОБА_2 допускав настання шкідливих наслідків, ставився до них злочинно і зухвало, декілька разів наказавши йому, ОСОБА_3, сісти за кермо та відвезти інших осіб. Отже, в діях ОСОБА_2 була груба необережність, його дія і злочинна вина, яка мала місце, доведена, очевидна, оскільки вона підтверджується наслідками дорожньо-транспортної пригоди, її шкодою та його витратами на лікування та харчування, які підтверджуються чеками та квитанціями, іншими документами, в тому числі історіями його хвороби.

У своєму висновку суд також зазначив, що обставин примушування його ОСОБА_2 сісти за кермо його транспортного засобу не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Такий висновок є помилковим, оскільки ОСОБА_2 фактично примусив його до виконання злочинної дії. Посилається на те, що якщо не було б факту кримінального злочину ОСОБА_2 за ст. 287 КК України, який є очевидним, доведеним, ніким не спростованим, то не було б і його похідного злочину за ст. 286 КК України з вини першого суб'єкта відповідальності ОСОБА_2

Вказує, що за вимогами ст. ст. 1167, 1187 ЦК України суб'єктом відповідальності є власник транспортного засобу, тобто ОСОБА_2, який грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху.

Суд не звернув увагу на законні зауваження суду касаційної інстанції в ухвалі від 14 червня 2018 року та проігнорував їх.

Від позивача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3, у якому ОСОБА_2 виклав доводи, аналогічні наведеним у власній апеляційній скарзі, та просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що ні позивач, ні відповідач не мають права на відшкодування шкоди один від одного, оскільки поведінка кожного із них є протиправною. Наявність шкоди сама по собі не породжує обов'язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності. У даному випадку шкода майну та здоров'ю завдана спільними діями позивача та відповідача, тому, на думку суду, справедливим буде покладення відповідальності на кожного з них: на позивача - в розмірі шкоди, завданої майну, на відповідача - у розмірі шкоди, завданої здоров'ю.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається, що 09 травня 2014 року о 20 год. 00 хв. ОСОБА_3, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, керуючи автомобілем марки «Деу Нексія», реєстраційний номер НОМЕР_2, власником якого є ОСОБА_2, без достатніх правових підстав, не маючи посвідчення водія, рухаючись по вулиці Фурмана, 8 у селі Гоголів Броварського району Київської області, порушив пункти 2.1, 2.3 «б», 12.1 Правил дорожнього руху, не впорався з керуванням автомобілем та вчинив дорожньо-транспортну пригоду. У результаті дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля ОСОБА_3, а також пасажири отримали тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_2 є власником автомобіля марки «Деу Нексія», реєстраційний номер НОМЕР_2 (а. с. 22 т. 1).

Вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2014 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з іспитовим строком 2 роки (а. с. 5 - 6, 55 - 56 т. 1).

З вироку Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 серпня 2014 року вбачається, що ОСОБА_3 визнав свою вину у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК України. При цьому у поясненнях, даних у судовому засіданні останній пояснив, що за кермо автомобіля сів саме за наказом ОСОБА_2

Відповідно до звіту № 738 та актуалізації вказаного звіту про оцінку автомобіля «Деу Нексія», реєстраційний номер НОМЕР_2, вартість майнового збитку, завданого власнику автомобіля, становить 114886,20 грн. Вартість складання звіту матеріального збитку - 1 000 грн. (а. с. 10 - 20, 220 - 223 т. 1).

У рахунок відшкодування матеріальних витрат відповідачем ОСОБА_3 заявлено вимоги про стягнення грошових коштів у розмірі 97970 грн., що витрачені на лікування та харчування. На підтвердження понесених матеріальних витрат відповідачем надано копії фіскальних та товарних чеків, видаткових накладних (а. с. 45 - 54, 162 - 167 т. 1).

З 22 жовтня 2014 року ОСОБА_3 встановлено другу групу інвалідності, праця можлива у створених умовах, з 01 листопада 2015 року - третю групу інвалідності, можлива праця без важкого навантаження, без довготривалого перебування на ногах (а. с. 61 т. 1, 180 т. 2).

В матеріалах справи на а. с. 184 т. 2 наявна копія заяви потерпілої ОСОБА_4 про те, що їй відшкодовано з боку ОСОБА_3 15000 грн. матеріальної та моральної шкоди, в зв'язку із чим остання не має до нього претензій.

Наведені обставини підтверджуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із частиною шостою статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Підставою для відшкодування особою майнової шкоди є склад цивільного правопорушення, а саме: а) протиправна поведінка; б) шкода; в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою; г) вина особи, яка завдавала шкоди.

Згідно із ч. 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01 березня 2013 року: розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Згідно із частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з'ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Із сукупності зібраних у справі доказів суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що матеріальна та моральна шкода позивачу та відповідачу завдана внаслідок їх власних протиправних дій.

Так, позивач ОСОБА_2, будучи власником транспортного засобу, передав право керування відповідачу ОСОБА_3, який знаходився у стані алкогольного сп'яніння та не мав правових підстав для керування транспортними засобами, а отже у повній мірі сприяв у завданні шкоди належному йому майну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а відповідач ОСОБА_3, погодившись керувати транспортним засобом, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння та не маючи посвідчення водія, порушив Правила дорожнього руху та спричинив дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої і отримав тілесні ушкодження.

Таким чином, шкода, заподіяна кожній із сторін, знаходиться лише у причинно-наслідковому зв'язку із діями кожного із них, а не з діями протилежної сторони, відтак відсутній такий елемент складу цивільного правопорушення як причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою, а отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення обох позовів про відшкодування шкоди.

Із цих же підстав апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 що ОСОБА_2 є суб'єктом відповідальності за ст. ст. 1167, 1187 ЦК України як власник транспортного засобу.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд неправильно з'ясував правові наслідки, які виникли внаслідок вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, а саме матеріальні збитки, завдані власнику майна, пошкодженого внаслідок вчинення винною особою дорожньо-транспортної пригоди, які відповідно до ст. ст. 1166, 1187 ЦК України підлягають відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, апеляційний суд враховує, що зазначене кримінальне правопорушення ОСОБА_3 вчинено саме внаслідок дій позивача, який передав відповідачу керування транспортним засобом, що підтверджується показаннями свідків і чого останнім не спростовано, та відхиляє доводи апеляції із цих підстав.

Не можна погодитися із доводами апеляційної скарги ОСОБА_2, що суд взяв до уваги показання щодо обставин заволодіння відповідачем автомобілем свідка ОСОБА_6, допитаного через чотири роки після дорожньо-транспортної пригоди, а не показання інших свідків, допитаних судом під час попереднього розгляду справи.

Так, в судовому засіданні 06 квітня 2018 року після допиту свідка ОСОБА_6 судом поставлено на обговорення необхідність допиту свідків, які не з'являлися в судове засідання. Оскільки при з'ясуванні думки всіх учасників процесу ніхто із них не наполягав на їх допиті, суд перейшов до дослідження письмових доказів (а. с. 142 т. 3).

Крім того, посилання ОСОБА_2 на правові наслідки вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, у вигляді заподіяння матеріальних збитків власникам будь-якого майна, що було пошкоджено внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, не відповідають вимогам закону, оскільки кримінальна відповідальність за даною статтею наступає за спричинення тілесних ушкоджень або загибелі потерпілого, а відповідальність за пошкодження майну є цивільно-правовою та доводиться в загальному порядку цивільно-процесуального судочинства із встановленням повного складу цивільного правопорушення, чого в даному випадку доведено не було.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо примушування його позивачем сісти за кермо і скоєння останнім таким чином злочину, передбаченого ст. 287 КК України, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що обставин, які б свідчили, що позивач примушував відповідача сісти за кермо транспортного засобу, свого підтвердження у судовому засіданні не знайшли.

Як встановлено судом і не спростовано доводами апеляційної скарги, сторони не перебували у певних відносинах (підпорядкування), які б зобов'язували відповідача виконувати накази й розпорядження позивача, і ОСОБА_3 у повній мірі розумів всі перелічені обставини, але своїми неправомірними діями, що виразились у порушенні п. 2.1, 2.3 «б», 12.1 Правил дорожнього руху, завдав собі та іншим особам шкоди, і безпосередньої вини позивача у завданні шкоди саме здоров'ю ОСОБА_3 немає.

Крім того, в матеріалах справи відсутній вирок суду в кримінальному провадженні, яким би встановлювалося скоєння ОСОБА_2 злочину, на який посилається ОСОБА_3, а відповідно до ст. 2 КК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду

Із цих же підстав апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо очевидності, доведеності, неспростовності скоєння злочину, передбаченого ст. 287 КК України, ОСОБА_2

Посилаючись в апеляційній скарзі на те, що судом помилково встановлено відсутність грубої необережності в діях ОСОБА_2, ОСОБА_3 перекручено зміст рішення і висновки суду, відтак такі доводи відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 вересня 2018 року.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.