Справа № 454/2637/17 Головуючий у 1 інстанції: Струс Т.В.
Провадження № 22-ц/783/7596/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю - позивача ОСОБА_2, відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и л а :

Позивач, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що він 03.05.2017 року позичив під письмову розписку відповідачу грошові кошти в сумі 108 000 грн. 00 коп. строком до 15.05.2017 р., а у разі неповернення до 15.05.2017 р. року цієї суми, боржник зобов»язався повернути йому до 30.05.2017 р. грошові кошти в сумі 175 000 грн. 00 коп. Після закінчення вищезазначеного строку відповідач суму позики йому не повернув та на його неодноразові прохання добровільно повернути борг у добровільному поверненні боргу відмовив. Просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь суму позики у розмірі 175 000 грн. 00 коп. та 1754 грн. 3% річних, а також судові витрати.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 05 грудня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу - задоволено.

Вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за борговою розпискою від 03 травня 2017 року в сумі 175 000 грн. 00 коп. (сто сімдесят п»ять тисяч грн. 00 коп.) боргу та 1754 грн. 00 коп. (одну тисячу сімсот п»ятдесят чотири грн. 00 коп. ) три проценти річних від простроченої суми боргу.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 грудня 2017 року оскаржив відповідач ОСОБА_3

В обгрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного зясування всіх обставин справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Мотивує апеляційну скаргу тим, що в розписці зазначено, що відповідач позичив в позивача кошти в сумі 108 000 грн. 00 коп. Жодних умов про проценти в розписці не було передбачено. Крім того, передачі грошей не було, а розписка була написана відповідачем на прохання позивача з метою вирішення його конфліктної ситуації з третіми особами. На думку апелянта, розписка як документ, що підтверджує грошове зобовязання має містити умови отримання позичальником в борг коштів, із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів. Оскільки передачі грошей не було, вважає, що висновок суду не відповідає обставинам справи.

Просить рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

З матеріалів справи вбачається наступне.

03 травня 2017 року ОСОБА_4 позичив під розписку ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 108 000 грн. терміном до 15 травня 2017 року, а у разі несвоєчасного повернення до 15 травня 2017 року зобовязався повернути до 30 травня 2017 року грошові кошти у сумі 175 000 грн.

У розписці зазначено: сторони зобовязання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка позичена, зобов'язання повернути позикодавцеві борг у зазначений термін, особистий підпис позичальника та дата складення розписки.

Таким чином, між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 існують правовідносини, що виникли з договору позики.

Згідно ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідач ОСОБА_3 не оспорює, що боргова розписка від 03.05.2017 року написана і підписана ним власноруч.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, розписка позичальника є борговим документом, який підтверджує укладення договору позики, а також підтверджує факт передачі грошової суми позичальнику.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046,1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13.

Відповідач ОСОБА_3 не оспорює, що боргова розписка від 03.05.2017 року написана і підписана ним власноруч.

За договором позики на позичальникові лежить зобовязання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором (ч.1 ст.1049 ЦК). Позика вважається поверненою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України). Зобовязання позичальника, а це сама позика й нараховані проценти за користування нею, так і проценти за прострочення виконання грошового зобовязання, припиняються належним виконанням і з цього часу боржник є особою, яка повністю виконала свої боргові зобовязання. Про це також зазначено в ст. 599 ЦК України.

Відповідно до статті 526 ЦК України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За договором позики на позикодавця покладається обовязок при прийнятті виконання зобовязання (при поверненні позики) видати позичальникові розписку про отримання предмета позики (чи його частини), або повернути йому борговий документ, або в разі неможливості повернення (наприклад, коли він втрачений) такого документа вказати про це у виданій розписці. У свою чергу позичальник (боржник) має право затримати виконання зобовязання, якщо борговий документ позикодавець не повертає (ч.4 ст.545 ЦК). І навпаки, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку (ч.3 ст.545 ЦК).

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, установивши, що сторони 03.05.2017 року уклали договір позики в письмовій формі, який позивачем надано суду і який є належним та допустимим доказом на підтвердження факту укладення договору позики та передачі грошей, та за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження повернення відповідачем позивачу вказаної суми позики, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 108 000 грн. 00 коп.

Проте, колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції, що з відповідача ОСОБА_3 слід стягнути на користь позивача не лише 108 00 грн. 00 коп. суму яка позичалась, а 175 000 грн. боргу та 1754 грн. 00 коп. - 3% річних від суми боргу, виходячи з наступного.

Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньої, оплатній або безоплатній угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто з зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.

За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Нацбанку тільки в тому випадку, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене в цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6 , ч.1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру відсотків і порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати ( наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки Закон - ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грошима встановлюється і нараховується у вигляді відсотків на основну суму боргу. Саме такий правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 по справі № 6-79цс14.

Оскільки у борговій розписці по справі, яка переглядається, плата за користування чужими грошима була встановлена у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу, а не у вигляді відсотків на основну суму боргу, як це передбачено законом, колегія суддів приходить до висновку, що у цій частині рішення суду першої інстанції слід змінити, зменшивши суму стягуваних за борговою розпискою коштів із 175 000 грн. 00 коп. до 108 000 грн. 00 коп.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з розписки, яка знаходиться в матеріалах справи, позивач ОСОБА_3 позичив ОСОБА_2 108 000 грн. 00 коп., які зобовязався повернути до 15 травня 2017 року. ( а.с. 7).

Розмір 3% річних від суми боргу 108 000 грн. 00 коп. становить 1082 грн. 96 коп. Тому і в цій частині рішення суду першої інстанції слід змінити, зменшивши суму стягуваних трьох відсотків річних від простроченої суми боргу із 1754 грн. ( одна тисяча сімсот пятдесят чотири грн. 00 коп.) до 1082 грн. ( одна тисяча вісімдесят дві грн. 96 коп.).

Відповідно до п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів з врахуванням встановлених в ході розгляду обставин справи приходить до висновку, що рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 грудня 2017 року слід змінити, зменшивши суму стягуваних коштів із 175 000 ( сто сімдесят пять тисяч грн. 00 коп.) до 108 000 грн. ( сто вісім тисяч грн. 00 коп.) та трьох відсотків річних від простроченої суми боргу із 1754 грн. ( одна тисяча сімсот пятдесят чотири грн. 00 коп.) до 1082 грн. ( одна тисяча вісімдесят дві грн. 96 коп.).

В решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 05 грудня 2017 року змінити, зменшивши суму стягуваних коштів із 175 000 ( сто сімдесят пять тисяч грн. 00 коп.) до 108 000 грн. ( сто вісім тисяч грн. 00 коп.) та трьох відсотків річних від простроченої суми боргу із 1754 грн. ( одна тисяча сімсот пятдесят чотири грн. 00 коп.) до 1082 грн. ( одна тисяча вісімдесят дві грн. 96 коп.).

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 15 червня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_5