Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач -Коновалова
Справа № 428/3986/15-ц
Провадження № 22ц/782/313/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 червня 2018 року м. Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого - Коновалової В.А.,

суддів Луганської В.М., Коротенко Є.В.,

за участю секретаря судового засідання Перишкіна Т.М.,

учасники справи:

позивач публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»

відповідач ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в порядку спрощеного провадження справу

за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Сєвєродонецького міськогосуду Луганської області від 27 лютого 2018 року ухваленого у складі судді Юзефовича І.О. в м. Сєвєродонецьку Луганської області,

за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом доОСОБА_3 про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого вказав, що 12 березня 2007 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № LGC0AK10610057, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 14680 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом 12 відсотків річних, з кінцевим терміном погашення 12 березня 2014 року.

В порушення вимог закону та умов договору відповідач зобовязання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав, у звязку з чим станом на 01 квітня 2015 року за відповідачем утворилася заборгованість у розмірі 56983,89 доларів США, яка складається з: 13353,89 доларів США заборгованість за кредитом, 12791,47 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 1068 доларів США заборгованість за комісією, 29769,93 доларів США пеня.

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк заборгованість за кредитним договором № LGC0AK10610057 від 12 березня 2007 року в сумі 56983,89 доларів США, що за курсом НБУ становить 1336272,22 грн. та судові витрати.

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 січня 2017 року залучено до участі у справі ОСОБА_2, як правонаступника ОСОБА_3, померлого 14 серпня 2016 року.

Рішенням Сєвєродонецького міськогосуду Луганської області від 27 лютого 2018 року у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

В апеляційній скарзі публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» просить рішення Сєвєродонецького міськогосуду Луганської області від 27 лютого 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд посилаючись на не предявлення позивачем вимоги до спадкоємців протягом строку, починаючи з 03.10.2014 року не врахував, що до суду із позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором банк звернувся 16 квітня 2015 року та під час розгляду справи до участі залучено спадкоємця ОСОБА_2, як правонаступника відповідача ОСОБА_3, померлого 14.08.2016 року.

21 січня 2017 року у відповідності до вимоги ст. 1281 ЦК України публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» до державної нотаріальної контори направлено претензію. Державна нотаріальна контора листом повідомила банк про те, що на підставі поданої претензії відкрито спадкову справу за № 24/2017 та зареєстровано у книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 39.

Тому позивач вважає, що вимоги до спадкоємців померлого ОСОБА_3 ним предявлені в межах строку визначеного законом.

Також зазначає, що спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, є ОСОБА_2, яка не відмовилась від прийняття спадщини, тому вважається такою що приняла спадщину.

Вимоги кредитора підлягають задоволенню в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Разом з тим, суд не звернув уваги на те, що кредит надавався на покупку автомобіля, який передано в заставу та за боржником зареєстровано це рухоме майно. Згідно повідомлення Управління житлово-комунального господарства Сєвєродонецької міської ради Луганської області від 23.12.2016 року квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 приватизована на підставі розпорядження Фонду комунального майна Сєвєродонецької міської ради № 8463 від 12.09.1995 року, проте судом не встановлено кому належить на праві власності зазначена квартира, не витребувано відповідну інформацію із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вважає, що судом не встановлено обсягу майна успадкованого спадкоємцем.

Представник публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», який приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу підтримав.

Представник відповідача в судовому засіданні погодився із вартістю автомобіля, яка зазначена позивачем у розмірі 40 760 грн.

Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце повідомлений належним чином і в установленому законом порядку. Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу у строк визначений ухвалою суду відповідач не скористався.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції виходив із того, що 12 березня 2007 року між закритим акціонерним товариством КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № LGC0AK10610057, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав кредит у вигляді не відновлюваної кредитної лінії у розмірі 14673,60 доларів США на покупку автомобіля на умовах визначених договором.

У звязку з неналежним виконанням умов кредитного договору за ОСОБА_3 утворилася заборгованість, яка станом на 01 квітня 2015 року становить 56983,89 доларів США, та складається з: 13353,89 доларів США заборгованість за кредитом; 12791,47 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 1068,60 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 29769,93 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

14 серпня 2016 року помер ОСОБА_3, що підтверджується копією актового запису про смерть №1377 від 15.08.2016 року.

Відповідно до повідомлення Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори №994/02-14 від 21.12.2016 року, після смерті ОСОБА_3, померлого 14.08.2016 року до Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини або відмову від неї ніхто не звертався, станом на 21.12.2016 року спадкової справи не заведено.

Спадкоємцем позичальника ОСОБА_3, у відповідності до ч.3 ст. 1268 ЦК України, є його мати ОСОБА_2, яка постійно проживала зі спадкодавцем на момент його смерті. При цьому суд зазначив, що до нотаріальної контори спадкоємець померлого не зверталась, спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилась, та свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

Також суд виходив з того, що кредитний договір був укладений 09 серпня 2006 року з кінцевим терміном повернення по 11 серпня 2008 року, сторонами збільшено позовну давність до 5 років, а оскільки позичальник помер 03 жовтня 2014 року, то строк вимоги за кредитним договором починає спливати з 03 жовтня 2014 року. Саме від цієї дати, у відповідності до положення ст.1281 ЦК України, слід обчислювати річний строк для пред'явлення кредитором спадкодавця своїх вимог до спадкоємців, які прийняли спадщину.

З урахуванням зазначених обставин, суд першої інстанції, керуючись положеннями ст.ст. 1231,1281,1282 ЦК України дійшов висновку про те, щоспадкоємець ОСОБА_2 хоча і прийняла спадщину, проте визначити межі вартості майна, в яких вона б відповідала перед кредитором, не має можливості, оскільки спадкова справа після смерті 14.08.2016 року ОСОБА_3 не заводилась, тому вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі та матеріали справи у їх сукупності апеляційний суд вважає, що до такого висновку суд дійшов помилково, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору.

В статті 629 ЦК України зазначено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутність таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що 12 березня 2007 року між закритим акціонерним товариством КБ «Приватбанк», (правонаступником є публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № LGC0AK10610057, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав кредит у вигляді не відновлюваної кредитної лінії у розмірі 14673,60 доларів США, зі сплатою відсотків у розмірі 1,00% на місяць, на строк до 12 березня 2014 року.

В пункті 1.1. кредитного договору передбачено, що банк зобовязується надати «позичальникові» кредитні кошти шляхом перерахування на відкритий у ВАТ «ОСОБА_4 ОСОБА_5» поточний рахунок № НОМЕР_1 ОАО «Луганськ-Авто» на покупку автомобіля.

Згідно платіжного доручення № 314224-592 від 05.03.2007 року банком 12 березня 2007 року здійснено перерахування коштів на рахунок вказаний у кредитному договорі № LGC0AK10610057 із призначенням платежу - оплата за автомобіль К282333.

В свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу власником автомобіля CHEVROLET TACUMA, реєстраційний номер НОМЕР_2, номер кузова/рами VIN-YGOUA75ZESK282333, зеленого кольору зазначений ОСОБА_3.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що банком виконанні вимоги п. 1.1 кредитного договору № LGC0AK10610057 щодо надання позичальнику кредитних коштів.

Пунктом 1.1. кредитного договору передбачено, що погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позивальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 281,01 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

В частині 1 статті 576 передбачено, що предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

На забезпечення виконання зобовязань за кредитивним договором між закритим акціонерним товариством КБ «Приватбанк», (правонаступником є публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк») та ОСОБА_3 укладено договір застави рухомого майна від 12 березня 2007 року, за яким заставодацець передав в заставу автомобіль CHEVROLET TACUMA, реєстраційний номер НОМЕР_2, номер кузова/рами VIN-YGOUA75ZESK282333. Даний договір 12 березня 2007 року посвідчено приватним нотаріусом Сєвєродонецього міського нотаріального округу ОСОБА_5

У порушення умов зазначеного договору ОСОБА_3 взятих на себе зобовязань належним чином не виконав, у звязку з чим станом на 01 квітня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 56983,89 доларів США, яка складається з: 13353,89 доларів США заборгованість за кредитом; 12791,47 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 1068,60 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 29769,93 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

14 серпня 2016 року помер ОСОБА_3, що підтверджується копією актового запису про смерть №1377 від 15.08.2016 року, виданого Сєвєродонецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Згідно з частинами першою, третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину або не прийняти її. Вважається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Судом встановлено, що спадкоємцем померлого ОСОБА_3 є його мати ОСОБА_2, яка відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України, фактично прийняла спадщину, оскільки на час смерті спадкодавця була зареєстрована та постійно проживала разом із спадкодавцем, із заявою про відмову від спадщини не зверталася. Дані обставини не заперечувалися представником відповідача.

У частині 1 статті 37 ЦПК України в редакції на час винесення ухвали визначено, що у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобовязанні, а також в інших випадках заміни особи у правовідносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної особи або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 січня 2017 року залучено до участі у справі ОСОБА_2, як правонаступника ОСОБА_3, померлого 14 серпня 2016 року.

Як вбачається із матеріалів справи, 19 січня 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» подало до Другої Сєвєродонецької нотаріальної контори претензію кредитора в порядку статті 1281 ЦК України про включення кредиторських вимог ПАТ КБ «Приватбанк» в спадкову масу на суму 90202,54 доларів США після померлого ОСОБА_3.

Дана претензія отримана Другою Сєвєродонецькою нотаріальною конторою 24.01.2017 року і на її підставі відкрито спадкову справу за № 24/2017 після смерті ОСОБА_3, зареєстровано в книзі обліку і реєстрації спадкових справ за № 39, про що листом від 25 січня 2017 року вих. 69/02-14/24/2017 повідомлялося публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (Т.2 а.с.29).

Дані обставини підтверджуються Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 04.05.2018 року (Т.2 а.с. 2).

Зазначені вище обставини свідчать про те, що публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» предявило вимогу кредитора за місцем відкриття спадщини у строк, визначений ст. 1281 ЦК України.

Однак поза увагою суду залишилися зазначені вище обставини. Так, посилаючись на лист Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори № 994/02-14 від 21.12.2016 року, в якому зазначено, що станом на 21 грудня 2016 року спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилася, суд не врахував положення ст. 1270 ЦК України, якими передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Строк прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 спливав 14 лютого 2017 року.

Відповідач ОСОБА_2 залучена до участі у справі як правонаступник ОСОБА_3 на підставі ст. 37 ЦПК України.

Крім того, висновки суду першої інстанції, що строк вимоги за кредитним договором починає спливати з 3.10.2014 року не відповідає встановленим судом обставинам, які викладені в мотивувальній частині рішення.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Такий висновок висловлено Верховним судом у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц,який відповідно до вимог частини 4 статті 263 ЦПК України має враховуватися судом при виборі і застосуванні норм права.

Також Верховним Судом у зазначеній вище постанові зроблений висновок про те, що відповідно до структури ЦК України кредитор має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. При цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд.

Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушеної майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Таке розуміння права кредитора на обрання ефективного способу захисту не порушуватиме прав та інтересів спадкоємців, оскільки завжди в основі вирішення питання про прийняття спадщини лежить вольовий акт, пов'язаний із наміром спадкоємця прийняти спадщину.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Згідно повідомлення Регіонального сервісного центру в Луганській області від 08.05.2018 року за відомостями регіонального інформаційного масиву станом на 14.08.2016 року і по теперішній час автомобіль марки CHEVROLET TACUMA, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_2, зареєстрований за ОСОБА_3, дата реєстрації 07.03.2007 року. Станом на 05.05.2018 року на автомобіль марки CHEVROLET TACUMA, номерний знак НОМЕР_2 накладені обтяження, в особливих відмітках свідоцтва про реєстрацію серії ВВС № 012936, вказано «кредит Приватбанк відчуження заборонено».

Посилання представника відповідача на те, що в 2014 році у ОСОБА_3 працівниками публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» вилучено автомобіль марки CHEVROLET TACUMA, 2005 року випуску не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки відповідачем не зважаючи на вимоги ст. 81 ЦПК України про те, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не було надано суду доказів на підтвердження цих обставин.

У відповіді на ухвалу суду публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» зазначає, що автомобіль марки CHEVROLET TACUMA, 2005 року випуску, що належить на праві власності ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Приватбанк» не передавався, вилучений співробітниками банку не був.

Визначаючи вартість автомобіля марки CHEVROLET TACUMA, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_2, сторони виходили із положень п. 9 договору застави, яким передбачено, що стороними визначена заставна вартість предмету застави - 81520 грн., а згідно п. 24 договору застави початкова ціна предмету застави складає 50% від початкової вартості згідно п. 9.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником позивача зазначено, що вартість автомобіля одержаного відповідачем у спадщину складає 40 760 грн. З визначеною представником позивача вартістю автомобіля погодився представник відповідача.

У відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Оскільки учасниками справи обставини щодо вартості автомобіля визнані, тому вони не підлягають доказуванню.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 13 вересня 1995 року, квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_3.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 28.03.2018 року за життя ОСОБА_3 на праві власності належала квартира, розташована за адресою АДРЕСА_2. Загальна вартість квартири складає 9514 грн.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що за життя ОСОБА_3 на праві власності належали: квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1; квартира, розташована за адресою АДРЕСА_2 та автомобіль марки CHEVROLET TACUMA, 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_2, які входять до складу спадкового майна.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 04 червня 2015 року відкрито провадження у зазначеній справі та призначено судове засідання на 22 червня 2015 року, про час та місце проведення якого публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» повідомлено належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 27). Розгляд справи було відкладено на 08 серпня 2015 року .

10 липня 2015 року від позивача до суду надійшла заява, в якій останній просить розглядати справу за відсутності представника згідно матеріалів наданих позивачем.

Ухвалою Сєвєродонецього міського суду Луганської області від 03 вересня 2015 року визнано участь представника публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в судовому засіданні обовязковою, відкладено розгляд справи на 08 вересня 2015 року.

08 вересня 2015 року в судовому засіданні представником позивача заявлено клопотання про надання часу для ознайомлення з матеріалами справи. Судом клопотання представника позивача задоволено, відкладено розгляд справи на 08 грудня 2015 року.

В суді першої інстанції справа неодноразово призначалася до розгляду у судові засідання на 29 грудня 2015 року (представник позивача приймав участь), 15 лютого 2016 року, 29 березня 2016 року (заява позивача про перенесення розгляду справи), 18 травня 2016 року(заява позивача про перенесення розгляду справи), на 21 червня 2016 року (заява позивача про перенесення розгляду справи), 19 серпня 2016 року, 18 січня 2017 року, 20 лютого 2017 року, 16 березня 2017 року, 24 квітня 2017 року, 26 травня 2017 року, 15 червня 2016 року, 27 липня 2017 року, 12 вересня 2017 року, 10 жовтня 2017 року 20 листопада 2017 року, 19 грудня 2017 року, 19 січня 2018 року, останній раз на 27 лютого 2018 року, коли судом було винесено оскаржуване рішення. При цьому в матеріалах справи наявні відомості про належне повідомлення позивача про дату, час і місце розгляду справи. Представником позивача декілька разів подавалися заяви про розгляд справи без участі представника позивача згідно наданих матеріалів.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що позивач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, надав суду пояснення, не був позбавлений можливості заявляти клопотання та користуватися іншими процесуальними правами, передбаченими ЦПК України. Отже судом першої інстанції дотримано принцип рівності та змагальності сторін.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Однак, на протязі усього часу розгляду справи в суді першої інстанції представник позивача не зважаючи на вимоги ст. 60 ЦПК України (в редакціі яка діяла до 15 грудня 2017 року), ст. 81 ЦПК України (на час постановлення рішення) про те, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, клопотань про витребування доказів для зясування обсягу майна одержаного відповідачем у спадок, так і клопотань про призначення експертизи для визначення вартості майна не заявляв. Проте, мав можливість звернутися до суду із такими клопотаннями.

Сприяючи всебічному розгляду справи апеляційним судом розяснювалося учасникам справи положення ст. ст. 12,13 ЦПК України.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», який приймав участь у справі в режимі відеоконференції, доказів на підтвердження вартості нерухомого майна одержаного відповідачем у спадок не надавав, зазначивши, що надати звіт про оцінку майна, тобто докази на підтвердження вартості нерухомого майна не може.

Крім того, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником позивача, не заявлялося клопотань про призначення у справі експертиз з метою визначення вартості майна, а суд із власної ініціативи не має право призначати вказану експертизу.

Колегія суддів також вважає за необхідне зауважити, що відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були надані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не належали від нього.

Представником позивача під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції клопотань про витребування доказів, надання нових доказів стосовно вартості нерухомого майна не заявлялося та не зазначалося причин неможливості надання доказів суду першої інстанції.

Таким чином, позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами позовні вимоги щодо вартості нерухомого майна успадкованого відповідачем.

Щодо визначення суми заборгованості, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись в травні 2015 року до суду з цим позовомпозивач просив стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк заборгованість станом на 01 квітня 2015 року за кредитним договором № LGC0AK10610057 від 12 березня 2007 року в сумі 56983,89 доларів США, що за курсом НБУ становить 1336272,22 грн.

Як зазначалося вище, ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 18 січня 2017 року залучено до участі у справі ОСОБА_2, як правонаступника ОСОБА_3, померлого 14 серпня 2016 року.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем на протязі усього часу розгляду справи позовні вимоги не змінювалися (не збільшувалися).

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Отже, предметом позову є стягнення з ОСОБА_2 як спадкоємця після смерті ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором станом на 01 квітня 2015 року.

Згідно надано позивачем розрахунку, заборгованість за кредитним договором становить 56983,89 доларів США, яка складається з: 13353,89 доларів США заборгованість за кредитом; 12791,47 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 1068,60 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 29769,93 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача комісії за користування кредитом в сумі 1068,60 доларів США., то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

В пункті 1.1. кредитного договору від 12.03.2007 року передбачено, що банк зобовязується надати позичальникові кредитні кошти шляхом перерахування на відкритий у ВАТ «ОСОБА_4 ОСОБА_5» поточний рахунок № НОМЕР_1 ОАО «Луганськ-Авто» на строк з 12.03.2007 року по 12.03.2014 року включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 14 673,60 доларів США на наступні цілі: 14 528,32 купівля автомобіля, 145,28 доларів США комісія 1% за користування фінансовим інструментом, а також у розмірі 6327,89 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3.,2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісячно в період сплати у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник позивача як на підставу стягнення заборгованості по комісії за користування кредитом посилався на положення п. 1.1. кредитного договору від 12.03.2007 року.

Однак, даним пунктом комісія визначена однією сумою 145,28 доларів США. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_3 в рахунок погашення комісії сплачено 534,30 доларів США.

За таких обставин, колегія судів вважає, що вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по комісії в сумі 1068,60 доларів США є необґрунтованими.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

На виконання зазначених вище положень закону Кабінет Міністрів України розпорядженням №1053-р від 30 жовтня 2014 року, та розпорядження № 1275-р від 02 грудня 2015 року затвердив перелік населених пунктів, на території яких проводиться антитерористична операція (АТО).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 з 27.06.2003 року має зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12).

Згідно положень «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» м. Сєвєродонецьк Луганської області входить у перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Отже на дані правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким банкам заборонено нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року .

Згідно розрахунку заборгованості (а.с.4-6), пеня нарахована позивачем за період з 16.06.2009 року по 01.04.2015 року в сумі 29769,93 доларів США, тобто як до так і після 14 квітня 2014 року.

Дані обставини не заперечувалися представником позивача під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції. Крім того, представником позивача зазначено, що станом на 14 квітня 2014 року заборгованість з пені становить 581,47 доларів США, надавши на підтвердження розрахунок заборгованості.

Таким чином, заборгованість відповідача по сплаті пені становить 581,47 доларів США.

Оскільки у порушення умов зазначеного договору ОСОБА_3 взятих на себе зобовязань належним чином не виконав, тому станом на 01 квітня 2015 року заборгованість становить у розмірі 26726,83 доларів США, що за курсом НБУ становить 664172,42 грн., яка складається з: 13353,89 доларів США заборгованість за кредитом; 12791,47 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 581,47 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що сума заборгованості за договором від 12 березня 2007 року складає 26726,83 дол. США., що за курсом НБУ 24, 8504 становить 664172,42 грн. загальна вартість успадкованого відповідачем майна складає 50274 грн. (40 760 грн.- вартість автомобіля, 9514 грн.- вартість квартири, яку колегія суддів приймає, оскільки інших належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження вартості квартири позивачем суду надано не було), тому з відповідача ОСОБА_2, як спадкоємиці після смерті ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в межах вартості отриманого у спадщину майна, підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором від 12 березня 2007 року у розмірі 50274 грн.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що рішення суду слід скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимогипублічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково, стягнути ОСОБА_2, як спадкоємця після смерті ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в межах вартості отриманого у спадщину майна, заборгованість за кредитним договором від 12 березня 2007 року у розмірі 50274 (пятдесят тисяч двісті сімдесят чотири) грн.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року зазначено, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України «Про судовий збір»).

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при поданні позовної заяви сплачений судовий збір в сумі 3654 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 06 квітня 2015 року.

Оскільки позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» підлягають частковому задоволенню, судові витрати відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 137,47 грн.

Разом з тим, позивачем за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір в сумі 5481 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 22 березня 2018 року.

Оскільки апеляційна скарга задоволена частково, то з ОСОБА_2 на користь позивачапідлягає стягненню судовий збір в сумі 206,21 грн.

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького міськогосуду Луганської області від 27 лютого 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка зареєстрована і проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, як спадкоємця після смерті ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» () в межах вартості отриманого у спадщину майна, заборгованість за кредитним договором від 12 березня 2007 року у розмірі 50274 (пятдесят тисяч двісті сімдесят чотири) грн. та судовий збір в сумі 343 грн. 68 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 червня 2018 року.

Головуючий

Судді