Шаргородський районний суд Вінницької області
Справа № 152/1331/18
У Х В А Л А

21 вересня 2018 року місто Шаргород Вінницької області

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі головуючого Строгого І.Л., розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,

у с т а н о в и в:

21 вересня 2018 року до Шаргородського районного суду Вінницької області надійшла заява ОСОБА_1 (далі заявник) про забезпечення позову, у якій ставиться питання про накладення арешту на все нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 на праві власності до набрання рішенням суду у цій справі законної сили, зокрема на:

1. Нежитлову будівлю, загальною площею 223,1 м кв., що складається з приміщення магазину літ. «А», підвалу літ. «А1», прибудови літ. «А2», входу в підвал літ. «а», ганку літ. «а1», за адресою: вул. Леніна, 42-А, с. Перепільчинці Шаргородського району Вінницької області.

2. Нежитлову будівлю, загальною площею 101,6 м кв., що складається з приміщення магазину літ. «А» та ганку літ. «а», за адресою: вул. Леніна, 19-А, с. Руданське Шаргородського району Вінницької області.

3. Земельну ділянку, розташовану за адресою: вул. Нова, 36 у с. Плебанівка Шаргородського району Вінницької області, площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування жилого будинку та господарських споруд.

4. Земельну ділянку кадастровий номер :01:003:0243, розташовану на території Плебанівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

5 Житловий будинок № 28 по вул. Покровська у с. Плебанівка Шаргородського району Вінницької області.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, заявник зазначає, зокрема, що нею до Шаргородського районного суду Вінницької області подано позов про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу та поділ спільного сумісного майна подружжя, предметом якого є нерухоме майно приміщення магазинів, розташованих у селах Перепільчинці і Руданське, а також стягнення грошової компенсації за реалізовані без її згоди транспортні засоби.

Також заявник посилається на те, що підставою звернення з позовом до суду було те, що її чоловік ОСОБА_2 подав до неї позов про розірвання шлюбу та відмовляється у добровільному порядку поділити спільно нажите майно і намагається його приховати від розподілу. Ціна позову становить 1 866 666 грн та складається з вартості 2/3 часток нерухомого майна та трьох транспортних засобів.

За період спільного проживання заявника з ОСОБА_2 як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу ними за спільні кошти було придбано (побудовано), однак зареєстровано лише на ОСОБА_2 майно, на яке заявник просить накласти арешт, а також автомобілі:

1. Mersedes-Benz Sprinter 313 CDI, 2006 року випуску, обєм двигуна 2148 см. куб., реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований 7 вересня 2012 року, що підтверджується свідоцтвом САО № 016949, орієнтовною вартістю 336 000 грн;

2. Mersedes-Benz 416 CDI, 2005 року випуску, обєм двигуна 2685 см. куб., орієнтовною вартістю 560 000 грн;

3. Mitsubishi Padjero Sport, 2008 року випуску, обєм двигуна 2972 см куб., орієнтовною вартістю 364 000 грн.

Як стало відомо заявнику, ОСОБА_2 без її згоди та всупереч їхній попередній домовленості у травні 2018 року відчужив, перереєструвавши на ОСОБА_3, з якою він наразі проживає автомобілі Mersedes-Benz 416 CDI, 2005 року випуску та Mitsubishi Padjero Sport, 2008 року випуску.

Зважаючи на ці обставини, заявник вважає, що ОСОБА_2 намагається особисто та на власний розсуд розпоряджатися їхнім спільним майном та може приховати від розподілу нерухоме майно, відчуживши магазини. Це у свою чергу на думку заявника, потягне за собою ускладнення виконання судового рішення, у разі, якщо позовні вимоги будуть задоволені.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 153 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розгляд заяви про забезпечення позову здійснено у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд виходить із такого.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 79 та ч. 1 ст. 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 151 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову повинна містити захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

Отже, зі змісту статей 149 та 151 ЦПК України вбачається, що до предмету доказування під час розгляду заяви про забезпечення позову, зокрема входять обставини, які свідчать про те, що невжиття цих заходів може істотно ускладнити чи унеможливити у майбутньому виконання рішення суду.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначив, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

У пункті 4 зазначеної постанови також розяснено, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Посилаючись в обгурнтування заяви про забезпечення позову на те, що ОСОБА_2 намагається особисто та на власний розсуд розпоряджатися їхнім спільним майном та може приховати від розподілу нерухоме майно, відчуживши магазини, заявник взагалі не надає належних, достовірних та достатніх доказів для підтвердження цих обставин, а мотивація заяви ґрунтується виключно на припущеннях, що суперечить ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

Отже, зважаючи на те, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, за умови, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а заявником таких доказів не надано, суд вважає, що у задоволенні заяви про забезпечення позову належить відмовити.

Одночасно суд роз'яснює, що ця відмова не позбавляє заявника права на повторне звернення до суду із заявою про забезпечення позову в порядку, встановленому ЦПК України, з урахуванням аргументів, указаних в мотивувальній частині ухвали.

Керуючись статтями 149, 153, 258-261 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Згідно зі статтями 261, 352-355, пункту 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України, ця ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвалу повністю або частково.

Апеляційна скарга на цю ухвалу суду подається протягом пятнадцяти днів з дня її складання.

Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області. У разі порушення порядку подання апеляційної скарги апеляційний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Ухвалу складено та підписано суддею 21 вересня 2018 року.

Суддя І.Л. Строгий