Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 647/1133/15-ц

провадження № 61-4599св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 17 вересня 2015 року у складі судді Дорошинської В. Е. та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 03 березня 2016 року у складі колегії суддів: Борка А. Л., Бездрабко В. О., Кутурланової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву мотивовано тим, що відповідно до умов кредитного договору № НЕН3G2, що укладений 16 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, останній отримав кредит у розмірі 105 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 16 квітня 2023 року.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 09 липня 2008 року кредитний договір переведено з валюти «гривня» у валюту «долар США». Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 22 742,88 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором від 16 квітня 2008 року № НЕН3G2 між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір поруки.

Відповідачі не виконують належним чином своїх зобов'язань зі сплати кредиту, у результаті чого виникла заборгованість, яка станом на 15 квітня 2015 року становить 21 605,03 доларів США.

У зв'язку з наведеним ПАТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 21 605,03 доларів США та судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 17 вересня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 21 605,03 доларів США, що еквівалентно 495 187,26 грн, у рахунок відшкодування заборгованості за кредитним договором від 16 квітня 2008 року № НЕН3G2. Вирішено питання про розподіл судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» повністю виконало свої зобов'язання за кредитним договором, надавши ОСОБА_1 грошові кошти, тоді як ОСОБА_1 обов'язок зі сплати кредиту не виконав, унаслідок чого допустив утворення заборгованості перед позивачем.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 03 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 17 вересня 2015 року залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судового збору.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, зокрема те, що відповідачем не дотримано умов укладеного договору по погашенню кредитивної заборгованості, що вказує на наявність правових підстав для її стягнення відповідно до розрахунку, наданого банком.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів попередніх інстанцій є незаконними та необґрунтованими, з огляду на таке. Задовольняючи позов у повному обсязі, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою те, що положення договору про резервування банком ресурсів у розмірі виданих кредитів, які зобов'язують позичальника сплачувати винагороду за таке резервування, суперечать умовам отримання кредиту та нормативно-правовим актам, які регулюють застосування резервування ресурсів, зокрема Положенню про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, затвердженого постановою правління Національного банку України від 06 липня 2000 року № 279, чинного на момент укладення кредитного договору. Крім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту резервування коштів у розмірі 22 742,88 доларів США протягом дії кредитного договору та не встановлено використання позивачем саме зарезервованих коштів банку, як і правомірність стягнення банком з позичальника винагороди за резервування вказаних ресурсів протягом 7 років. Зазначено також про неможливість нарахування однієї неустойки на іншу, унаслідок чого процентна складова штрафу підлягає перерахунку з виключенням з неї неустойки в розмірі 1 028,29 доларів США.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Цією ж ухвалою судом касаційної інстанції зупинено виконання оскаржуваних судових рішень до закінчення касаційного провадження у справі.

Заперечення на касаційну скаргу відповідачами не подано.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом статті 213 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду у повній мірі не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 16 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник - ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № НЕН3G2, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 105 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредиту у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 16 квітня 2023 року, з цільовим призначенням - придбання квартири № 4а, розташованої за адресою: вул. Чапаєва, буд. 33, м. Херсон.

На підставі заяви ОСОБА_1 від 09 липня 2008 року кредитний договір від 16 квітня 2008 року № НЕН3G2 переведено з валюти «гривня» у валюту «долар США». Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 22 742,88 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором від 16 квітня 2008 року № НЕН3G2 між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір поруки.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною першою статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з вимогами частин першої-другої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом

Відповідно до частини першої статті 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що розмір заборгованості, заявлений позивачем, узгоджується з наданим банком розрахунком, оскільки складові цієї заборгованості обчислено відповідно до умов договору, який укладено між сторонами.

З наявного у матеріалах справи розрахунку ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 16 квітня 2008 року № НЕН3G2 вбачається, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань з погашення кредиту станом на 15 квітня 2015 року заборгованість ОСОБА_1 склала 21 605,03 доларів США, з яких:

18 913,61 доларів США - заборгованість за кредитом;

1 320,52 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом;

208,87 доларів США - заборгованість з комісії за користування кредитом; 122,83 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання обов'язків за договором;

а також штрафи відповідно до договору: 10,91 доларів США - фіксована частина; 1 028,29 доларів США - процентна складова.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Положеннями статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та положення статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому незважаючи на умови кредитного договору їх одночасне застосування за одне і те саме правопорушення - порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку про неможливість одночасного стягнення з відповідачів штрафів (як процентної, так і фіксованої частин) та пені у межах відповідальності за зобов'язаннями за одним і тим самим кредитним договором.

Крім того, банк, визначаючи суму заборгованості за кредитом, як одну із його складових зазначив заборгованість за комісією за користування кредитом, що включає в себе щомісячну виплату винагороди за резервування ресурсів та залежить від умов, встановлених графіком погашення кредиту.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 17 вересня 2015 року, а також у поданій касаційній скарзі ОСОБА_1, окрім неможливості одночасного стягнення штрафу та пені, вказував на відсутність підстав щодо встановлення такої компенсаційної складової заборгованості, як «винагорода за резервування ресурсів».

Однак, апеляційний суд, перевіряючи законність рішення суду першої інстанції та залишаючи його без змін, у порушення вимог статей 212-214 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній на час розгляду справи) на зазначене уваги не звернув; не перевірив доводів апеляційної скарги та не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки під час розгляду справи апеляційним судом допущено порушення норм процесуального права, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до цього ж суду.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 03 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю. В. Черняк