Справа № 760/2264/18
провадження №2/760/3854/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2018 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді КІЗЮН Л.І.

при секретарі: Швидченко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в :

Позивач, ОСОБА_1 24 січня 2018 року звернулася до Солом'янського районного суду м. Києва з позовною заявою до Фонду соціального страхування України про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, в якій просила:

визнати звільнення з роботи незаконним та скасувати наказ про звільнення від 22.12.2017 р. № 1020 «Про звільнення ОСОБА_1»;

поновити її на роботі, на посаді головного спеціаліста відділу бюджетного планування департаменту фінансово - економічної діяльності виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 30.12.2017 року;

стягнути з відповідача суму заборгованості по заробітній платі на її користь за час вимушеного прогулу з 30.12.2017 року по фактичну дату винесення рішенням судом, яка на дату подання позовної заяви становить 34 491,80 грн.;

покласти на відповідача витрати, пов'язані з розглядом позовної заяви, також витрати на професійну правничу допомогу адвоката, орієнтовна сума якої станом на день звернення до суду становить 7000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона з 1994 року працювала у Фонді соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, обіймаючи різні посади, в тому числі і керівні.

29.12.2017 року її звільнили з роботи на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Позивач вважає дане звільнення таким, що не відповідає вимогам чинного трудового законодавства, оскільки відповідачем було порушено вимоги, встановлені положеннями КЗпП України.

Так, позивач вказує, що у зв'язку з проведенням реорганізації шляхом злиття Фондів, всіх працівників з 01.08.2017 року відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України було переведено до Фонду соціального страхування України.

Однак, правлінням Фонду соціального страхування України 12.09.2017 року було прийнято постанову № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України».

На виконання постанови Правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 року № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» був виданий наказ № 603 «Про зміни в організації виробництва і праці».

Представником управління по роботі з персоналом відповідача одночасно всіх працівників Виконавчої дирекції Фонду в усній формі було ознайомлено зі змістом вказаного наказу.

Пунктом 3.1 вказаного наказу передбачено до 01.11.2017 року провести передбачені чинним законодавством заходи щодо попередження всіх працівників виконавчої дирекції Фонду про зміни в організації виробництва і праці, відповідні зміни істотних умов праці та можливе майбутнє звільнення під особистий підпис.

Однак, як вказує позивач, зазначених заходів проведено не було, її ніяким належним чином про звільнення не попереджено, ніяких письмових повідомлень про зміни в організації виробництва і праці вона не отримувала.

При цьому, позивач вказує, що відповідач, в порушення вимог ст.ст. 40, 49-2 КЗпП України, звільнив її з займаної посади 29.12.2017 року відповідно до наказу від 22.12.2017 року № 1020 «Про звільнення ОСОБА_1», не пропонуючи їй при цьому переведення на інші вакантні посади та не перевіряючи можливість її переведення за її згодою на іншу роботу.

За вказаних обставин, а також посилаючись на порушення законного права на працю, позивач звернулася до суду з цим позовом, який просить задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 12 березня 2018 року, справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, прийнято до провадження Солом'янського районного суду м. Києва, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження /а.с.а.с. 62-63/.

У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

На виконання вищенаведеної ухвали суду, учасниками справи було подано до суду наступні документи: заяву про заперечення проти прийняття в якості доказу незасвідченої фотокопії документа, поданого позивачем /а.с.а.с. 69-70/, відзив Фонду соціального страхування України на позовну заяву /а.с.а.с. 72-77/, відповідь позивача ОСОБА_1 на відзив /а.с.а.с. 115-117/, заперечення Фонду соціального страхування України щодо відповіді на відзив на позовну заяву /а.с. 120/.

Так, як вбачається зі змісту відзиву на позовну заяву, відповідач не погоджується з позовом ОСОБА_1, оскільки звільнення останньої з займаної посади відбулося з дотриманням вимог чинного трудового законодавства, зокрема ст.ст. 40, 42, 49-2 КЗпП України, та просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Згідно з відповіддю позивача на відзив, остання зауважила, що відповідач, в порушення вимог КЗпП України, не врахував її переважного права на залишення на роботі при скороченні працівників, а саме: наявності безперервного стажу роботи. Працівників не було завчасно попереджено про майбутнє вивільнення відповідно до вимог чинного трудового законодавства. Крім того, позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки воно відбулось без згоди профспілкового комітету первинної профспілкової організації, обов'язковість надання якої, в свою чергу, передбачено вимогами ст. 43 КЗпП України.

Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що відповідно до наказу директора Фонду соціального страхування України № 1020 від 22.12.2017 року, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, позивача, ОСОБА_1 було звільнено з роботи з посади головного спеціаліста відділу бюджетного планування департаменту фінансово-економічної діяльності виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України 29 грудня 2017 року, у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників /а.с. 42/.

Звертаючись з позовом до суду, позивач, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, посилається на порушення відповідачем вимог ст.ст. 40, 42, 43, 49-2 КЗпП України.

Так, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої ст. 40 КЗпП України визначено звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як передбачено вимогами статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Таким чином, оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 01.04.2015 року за результатом розгляду справи №6-40цс15.

Крім того, відповідно до правових позицій, які висловлені Верховним Судом України в постанові від 01.07.2015 року у справі №6-491цс15 та в постанові від 09.08.2017 року у справі №6-1264цс17, власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, згідно роз'яснень, які містяться в п.п. 18, 19 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням зап. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивінстю праці.

Водночас, роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23.09.99 р. № 1105-ХІV безпосереднє управління Фондом здійснюють його правління та виконавча дирекція.

Згідно з ч. 6 ст. 6 Закону № 1105 рішення правління Фонду, прийняте в межах його компетенції, є обов'язковим для виконання, у тому числі всіма страхувальниками та застрахованими особами, яких воно стосується. Рішення правління Фонду оформляється постановою.

Частиною 1 ст. 8 Закону № 1105 передбачено, що виконавча дирекція Фонду є постійно діючим виконавчим органом правління Фонду.

Виконавча дирекція є підзвітною правлінню Фонду та провадить діяльність від імені Фонду в межах та в порядку, визначених статутом Фонду та положенням про виконавчу дирекцію Фонду, що затверджується його правлінням, організовує та забезпечує виконання рішень правління Фонду.

Постановою правління Фонду від 12.09.2017 №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» затверджено з 01.01.2018 року граничну чисельність працівників ВД Фонду - 188 штатних одиниць /а.с.а.с. 78-79/.

Постановою правління Фонду від 10.10.2017 №50 «Про затвердження структури органів Фонду» затверджено та введено в дію з 01.01.2018 року нову структуру ВД Фонду, згідно з додатком 2 до цієї постанови /а.с.а.с. 80-81/.

Пунктом 2.2. постанови правління Фонду від 10.10.2017 №50 ВД Фонду зобов'язано провести з дотриманням вимог чинного законодавства України організаційні заходи з приведення структури ВД Фонду у відповідність до додатку 2 цієї постанови. В тому числі попередити працівників ВД Фонду про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, про можливі звільнення тощо.

20.07.2017 року директором ВД Фонду було затверджено штатний розпис виконавчої дирекції Фонду з 20.07.2017 р. у кількості 267 штатних одиниць, а 31.10.2017 р. затверджено новий штатний розпис ВД Фонду з 01.01.2018 р. у кількості 188 штатних одиниць /а.с.а.с. 82-87/.

Як вбачається з довідок управління по роботі з персоналом ВД Фонду, а саме від 12.02.2018 р. №63-07, станом на 31.10.2018 р. облікова чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду (з урахуванням працівників, які знаходяться у відпустці по догляду за дитиною) становила 260 осіб, при граничній чисельності 267 осіб /а.с. 88/; від 12.02.2018 №64-07, станом на 01.01.2018 р. облікова чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду (з урахуванням працівників, які знаходяться у відпустці по догляду за дитиною) становила 198 осіб, при граничній чисельності 188 осіб /а.с. 89/.

За штатним розписом ВД Фонду, затвердженим 20.07.2017 р. відділ бюджетного планування департаменту фінансово-економічної діяльності ВД Фонду зі штатними одиницями посад 9 осіб, в тому числі штатних посад головних спеціалістів 7 осіб було реорганізовано у відділ бюджетного планування нового департаменту фінансово-економічної діяльності, бухгалтерського обліку та консолідованої звітності ВД Фонду зі штатними одиницями посад відділу 6 осіб, в тому числі штатних посад головних спеціалістів 4 особи.

Тобто, з 01.01.2018 р. посаду головного спеціаліста відділу бюджетного планування департаменту фінансово-економічної діяльності ВД Фонду, яку обіймала позивач скорочено.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що у відповідача дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності та штату працівників відповідача, що підтверджуються вищенаведеними доказами.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, відповідачем 30.10.2017 р. було подано звітність про заплановане масове вивільнення працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці в Київський міжміський центр зайнятості Подільський районний центр зайнятості /а.с. 90/.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, позивач ОСОБА_1 26.10.2017 р. персонально була попереджена за 2 місяці про наступне вивільнення у зв'язку із скороченням з 01.01.2018 р. чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду, про що свідчить персональний підпис позивача у відомостях щодо попередження відповідно до п. 3.1 наказу виконавчої дирекції Фонду від 26.10.2017 р. № 603 «Про зміни в організації виробництва і праці» /а.с.а.с. 91-106/.

Відповідачем при звільненні позивача також дотримано вимоги ст. 43 КЗпП України щодо отримання попередньої згоди на його звільнення від виборного органу первинної профспілкової організації, що підтверджується згодою Ради Професійної спілки працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 22.12.2017 р. №01-02 за переліком згідно з додатком до подання ВД Фонду від 19.12.2017 р. №50-10-1 /а.с.а.с. 107, 108/.

Також матеріалами справи підтверджується, що відповідач не мав можливості запропонувати з 01.01.2018 р. позивачу іншу роботу за відповідними професією та спеціальністю у зв'язку з її відсутністю, що підтверджуються відомостями з наданих копій штатних розписів та довідок управління по роботі з персоналом виконавчої дирекції Фонду від 02.2018 р. №64-07 та від 19.02.2018 р. №79-07, як це допускається ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України /а.с. 109/.

Позивач виконувала роботу на посаді головного спеціаліста відділу бюджетного планування департаменту фінансово-економічної діяльності ВД Фонду.

Посади, на які в період з 26.10.2017 р. по 29.12.2017 року приймались та/або переміщувались інші працівники ВД Фонду, та які з 01.01.2018 р. залишались вакантними, не є однорідними посаді позивача, яка була скорочена, оскільки передбачали виконання роботи за іншими професіями та спеціальностями.

Абзацом 4 п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Також з матеріалів справи вбачається, що позивач не мала переважного права залишення на роботі з підстав визначених ст. 42 КЗпП України, оскільки перевага в залишенні на роботі надається визначеним категоріям працівників при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації.

Проте, продуктивність праці позивача була нижча продуктивності праці інших працівників, що підтверджується службовою запискою заступника директора департаменту фінансово-економічної діяльності, бухгалтерського обліку та консолідованої звітності ВД Фонду від 06.04.2018 р. № 82 /а.с. 110/.

В день звільнення 29.12.2017 р. відповідачем було видано позивачу копію наказу про звільнення від 22.12.2017 р. № 1020, належно оформлену трудову книжку, що підтверджується власним підписом позивача в книзі обліку трудових книжок і вкладишів до неї та було проведено повний розрахунок, як це передбачено ст. 47 КЗпП України /а.с. 111/.

Таким чином, беручи до уваги вище встановлені обставини справи, а також зважаючи на те, що на виконання вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України Управлінням було направлено до Київського міжміського центру зайнятості Подільського районного центру зайнятості інформацію про заплановане вивільнення працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, суд вважає, що відповідачем було дотримано вимоги ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивача, а також своєчасного її попередження за два місяці про наступне вивільнення у зв'язку зі скороченням чисельності працівників.

При цьому, посилання позивача на те, що при її звільненні не було отримано відповідної на те згоди профспілки Управління, спростовуються довідкою Профспілки працівників ВД Фонду від 22.12.2017 року за № 01-02.

Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд наголошує на тому, що позивач на свій розсуд обрала спосіб захисту порушеного права та розпорядилася своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст. 13 ЦПК, розглядає дану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Відтак, враховуючи викладене, суд вважає, що підстав для поновлення на роботі позивача, а також стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу не вбачається, оскільки, як встановлено судом, звільнення позивача з займаної посади за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись постановою Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст.ст. 40, 42, 43, 49-2, 51 КЗпП України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-82, 89, 247, 258, 263, 264, 265, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1, адреса: АДРЕСА_1, ІПН: НОМЕР_1, НОМЕР_2, виданий Солом'янським РУ ГУ МВС України в м. Києві 14 грудня 2001 року.

Відповідач: Фонд соціального страхування України, адреса: м. Київ, вул. Боричів Тік, б. 28, .

Суддя Л.І. Кізюн