АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3302/18 Справа № 205/6810/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ткаченко І.Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

13 вересня 2018 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.

за участю секретаря Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Євраз Дніпровський металургійний завод», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Дніпровська міська рада, про визнання права власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

13 вересня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Євраз Дніпровський металургійний завод», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Дніпровська міська рада про визнання права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог з урахування уточнень, посилався на те, що він з 15.03.1996 року почав працювати в ПрАТ «Євраз Дніпровський металургійний завод». 07 лютого 1997 року позивач уклав з орендним підприємством Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського контракт № 8. Відповідно до п. 4 вказаного контракту, протягом одного року з моменту укладення даного контракту позивачу адміністрація підприємства зобовязалась надати трикімнатну квартиру на сім`ю. 12 лютого 1997 року Виконавчим комітетом Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська позивачу видано ордер на жиле приміщення квартиру № 139 корп. 4 в будинку № 4 по вул. Велика Діївська (колишня адреса вул. Братів Трофімових) в м. Дніпро. Після цього родина позивача заселилася в квартиру, зареєструвала місце проживання та проживає у квартирі до сьогодні, сплачуючи комунальні послуги, а також за власні кошти роблячи ремонт. Відпрацювавши більш ніж пять років на підприємстві позивач повністю виконав умови п. 5 вказаного контракту. Однак, відповідач своє зобовязання не виконав, оскільки не оформив належних документів про передачу спірної квартири у приватну власність позивача. Позивач просив визнати за ним право власності на квартиру № 139, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Велика Діївська, будинок 4 корпус 4, загальною площею 68,2 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м. (а.с.а.с1-2,9-11,107-109,126-129).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Євраз Дніпровський металургійний завод», треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Дніпровська міська рада про визнання права власності відмовлено (а.с.165-167).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.172-177).

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що на теперішній час квартира № 139 корп. 4 в будинку № 4 по вул. Велика Діївська в м. Дніпро належить на праві власності ВАТ «Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського» (на даний час ПрАТ «Євраз Дніпровський металургійний завод»), на підставі свідоцтва про право власності від 29.11.2002 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради згідно рішення № 2471 від 21.11.2002 року, зареєстровано КП «ДМБТІ» ДОР та записано в облікову книгу №30ЖЮ за реєстровим № 1859-8 (а.с.85,88).

ОСОБА_2 в період з 15.03.1996 року по 20.01.2004 року працював у ПрАТ «Євраз Дніпровський металургійний завод», був звільнений у звязку з переведенням за його згодою на інше підприємство, що підтверджується записами трудової книжки (а.с.18-23).

07 лютого 1997 року між ОСОБА_2 та Орендним підприємством Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського було укладено контракт № 8 (а.с.14).

Згідно п.4 контракту, протягом року з моменту підписання вказаного контракту адміністрація орендного підприємства зобовязується надати ОСОБА_2 трикімнатну квартиру на родину.

Постановою дирекції і комітету профсоюза орендного підприємства Дніпропетровський металургійний завод ім. Петровського від 10 лютого 1997 року № 16, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 виділено на сім`ю з пяти осіб трикімнатну квартиру № 139, корпус 4 в житловому будинку № 4 по вул. Братів Трофімових, 4 в м. Дніпро (а.с.15).

На підставі вищезазначеної постанови позивачу надано ордер на житлове приміщення, а самеАДРЕСА_1, корпус 4 в житловому будинку № 4 по вул. Братів Трофімових, 4 в м. Дніпро на сім`ю з пяти осіб (а.с.16).

В квартирі № 139, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Велика Діївська, будинок 4 корпус 4 зареєстровано місце проживання ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, що підтверджується довідкою про склад сім`ї та місце реєстрації № 5689 від 07.04.2016 року (а.с.24).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_2 разом із своєю сімєю на підставі ордеру, як наймач, вселився в спірну квартиру та між сторонами склались правовідносини щодо найму житла, оскільки позивач вселився з відома власника, та за користування житлом здійснює оплату за надання послуг. Позивачем не доведено, що умовами контракту було передбачено надання квартири саме у власність, а також, що діями відповідача порушуються його законні права та інтереси, які б підлягали судовому захисту, а тому немає законних підстав для визнання права власності на спірну квартиру за позивачем, у зв'язку із чим позовні вимоги є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до ст. 316 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, право власності - це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складається із володіння, користування і розпорядження. Володіння майном - має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном - це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку визначеному законом.

Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Відповідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме з позовної заяви, підставою звернення позивача до суду стали захист, на його думку, невизнаних особистих майнових прав, повязаних із володінням, користуванням та розпорядженням обєктом нерухомого майна квартирою № 139 корп. 4 в будинку № 4 по вул. Велика Діївська в м. Дніпро.

Пунктом 4 контракту № 8 від 07 лютого 1997 року передбачено, що адміністрація орендованого підприємство зобовязується протягом року після підписання даного контракту надати ОСОБА_2 3-х кімнатну квартиру на родину.

Відповідно до ордеру від 12 лютого 1997 року ОСОБА_2 отримав у користування вищезазначену квартиру.

При цьому ані зі змісту контракту, ані з інших доказів, наявних у матеріалах справи не вбачається, що позивач мав би отримати квартиру саме у власність.

Крім того, отримавши ордер та заселившись у квартиру він фактично погодився з отриманням її у найм, а не у власність.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову, з яким колегія суддів погоджується та приходить до висновку, що рішення суду 1 інстанції є обґрунтованим, відповідає нормам матеріального права, оскільки позивач отримав ордер саме на право користування квартирою, доказів, що позивачу квартира передана у власність, або що така умова була передбачена контрактом, суду не надано.

Крім того, пункт 4 контракту № 8 від 07 лютого 1997 року, на який посилається позивач не містить обовязку відповідача надати спірну квартиру у приватну власність позивача.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки він виконав умови контракту № 8, відпрацювавши більше ніж 5 років на підприємстві, а відповідач своє зобовязання не виконав, не оформив право власності на спірну квартиру на імя позивача, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, зміст контракту, на який посилається позивач, таких зобов'язань не містить. Доводи апелянта зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно не прийняв до уваги заяву генерального директора ПрАТ «Євраз Дніпровський металургійний завод» ОСОБА_5 про визнання позовних вимог та не заперечення проти ухвалення рішення, яким позовні вимоги будуть задоволенні, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно норм чинного законодавства у разі визнання відповідачем позову, суд тільки за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, а якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та фактично зводяться до незгоди з рішенням суду та особистого тлумачення змісту контракту та норм права. Судом першої інстанції у повному обсязі зясовані права та обовязки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: