Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У.№ 310/978/17 Головуючий у 1 інстанції: Вірченко О.М.
№ 22-ц/778/257/18 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

ОСОБА_2

секретар: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 липня 2017 року за позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4, до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна та визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 05 лютого 2013 року помер ОСОБА_4, з яким позивачка проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу і який є батьком її малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. У відповідності із ч. 4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених ч.ч. 2-4 ст. 1273 цього Кодексу. Як мати малолітнього ОСОБА_3 від спадщини не відмовлялась. Брати померлого ОСОБА_6 та ОСОБА_5, знаючи, що у померлого ОСОБА_4 є малолітній син, навмисно приховуючи цей факт, звернулись до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті брата як спадкоємці другої черги, але одержали відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 27 грудня 2014 року було встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4, а також визнано право власності на житловий будинок № 9 про вул. Л. Українки в м. Бердянську по 1/2 частині за ОСОБА_5, ОСОБА_6 в порядку спадкування після смерті брата. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 24 січня 2017 року вказане рішення було скасовано з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову. На підставі цього рішення було скасовано право власності на 1/2 частку спірного будинку, зареєстроване за ОСОБА_5 ОСОБА_6Д,, дізнавшись про намір позивачки про оскарження рішення Бердянського міськрайсуду від 27 грудня 2014 року, подарував свою частку будинку дружині ОСОБА_7 Укладенням вказаного договору було порушено право сина позивачки на спадкування належного йому за законом спадкового майна. Крім сина позивачки спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_4 є його мати ОСОБА_8, яка у встановлений законом шестимісячний строк звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не звернулась і не бажає отримувати свідоцтво про право на спадщину.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, визнати недійсним договір дарування 1/2 частки житлового будинку по вул. Л. Українки в м. Бердянську від 03 вересня 2016 року та визнати за її сином, ОСОБА_4, право власності на вказаний будинок в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, померлого 05 лютого 2013 року.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 липня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування 1/2 частки житлового будинку № 9 по вул. Л.Українки в м. Бердянську Запорізької області, укладений 03 вересня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_9.

Визнано за малолітнім ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 1/6 частку житлового будинку № 9 по вул. Л.Українки в м. Бердянську Запорізької області в порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_10, померлого 05 лютого 2013 року.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обємі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції було встановлено, що за ОСОБА_11 було зареєстровано право власності на житловий будинок по вул. Л. Українки, 9 в м. Бердянську Запорізької області на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку, посвідченого Приморською державною нотаріальною конторою, від 10 серпня 1962 року № 841.

25 вересня 2000 року ОСОБА_11 помер.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідно до розяснень Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. До складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 4 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) цивільні права і обовязки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обовязки.

Відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), що діяла на час смерті ОСОБА_11, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з домовою книгою для прописки громадян, що проживають в ІНФОРМАЦІЯ_2, на момент смерті ОСОБА_11 у вказаному будинку були зареєстровані ОСОБА_5 (з 16 серпня 1996 року по 22 червня 2013 року), ОСОБА_6 (з 21 грудня 1995 року по теперішній час), ОСОБА_8 (з 16 червня 1981 року по теперішній час). ОСОБА_4Д, у вказаному будинку було зареєстровано 29 серпня 2002 року і знято з реєстрації 05 березня 2013 року в звязку із смертю.

За ст. 553 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається таким, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не здійснив жодної із дій, що свідчить про прийняття спадщини.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що ОСОБА_6, ОСОБА_5 мають бути виключені зі спадкоємців ОСОБА_11 тому, що вони відмовилися від прийняття спадщини. Зазначені доводи були досліджені судом першої інстанції.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції та враховує, що ОСОБА_6, ОСОБА_5 у шестимісячний строк з заявами про відмову у прийнятті спадщини не зверталися, але вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті батька - ОСОБА_11, тому що на час смерті спадкодавця були зареєстровані як такі що проживали зі спадкодавцем (на підставі ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року)).

До нотаріальної контори вони звернулися лише 09 жовтня 2003 року, тобто не в шестимісячний строк, а через 3 роки після смерті спадкодавця, із заявами про небажання отримувати свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_4

При цьому суд першої інстанції правильно врахував, що прийняття спадщини та отримання відповідного свідоцтва є різними правовими категоріями, відмова від отримання свідоцтва про право на спадщину не позбавляє особу спадщини.

Із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_11 28 жовтня 2003 року звернувся його син ОСОБА_4, який в цей же день отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_11, спадкова справа № 983, зареєстровано в реєстрі за № 3-3119. Спадкове майно, на яке було видано свідоцтво, складалось з фінансових виплат за рахунок коштів австрійського фонду «Примирення, миру і співробітництва», як жертві рабської і примусової праці націонал-соціалізму, в розмірі 2 543,55 євро.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що незважаючи на те, що ОСОБА_4 не проживав та не був зареєстрований із спадкодавцем ОСОБА_11, фактично не вступив в управління спадковим майном, в шестимісячний строк не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але отримав свідоцтво про право на спадщину на компенсаційні виплати, то він вважається таким що прийняв спадщину та мав право на 1/3 частку спадкового майна.

05 лютого 2013 року ОСОБА_4 помер.

Спадкоємцем ОСОБА_4 є його малолітній син ОСОБА_4 та мати ОСОБА_8

Незважаючи на наявність спадкоємців першої черги, відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з метою отримати спадщину та рішенням Бердянського міськрайонного суду від 27 жовтня 2014 року було встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4, а також визнано право власності на житловий будинок № 9 про вул. Л. Українки в м. Бердянську по 1/2 частині за ОСОБА_5, ОСОБА_6 в порядку спадкування після смерті брата.

Апеляційним судом Запорізької області від 24 січня 2017 року вказане рішення було скасоване, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Разом з тим, у період до скасування судового рішення за договором дарування частки житлового будинку від 03 вересня 2016 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_7 належну йому 1/2 частку житлового будинку, що знаходиться за адресою: Запорізька обл., м. Бердянськ, вул. Л. Українки, буд. № 9.

Суд першої інстанції правильно виходив з положень ч.ч. 13, 5 ст. 203 ЦК України, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та визнав недійсним зазначений договір дарування.

Рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржується.

Таким чином, суд першої інстанції встановив, що спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_4 є його малолітній син ОСОБА_4 та мати ОСОБА_8, які мають рівні частки у спадковому майні.

Відтак, встановивши коло спадкоємців після смерті ОСОБА_11 та ОСОБА_4, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що малолітній ОСОБА_4 має право на 1/6 частку будинку № 9 по вул. Л. Українки в м. Бердянську Запорізької області. (Спадкодавцеві на час смерті належала 1/3 частина будинку, яка розподіляється між двома спадкоємцями).

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що за малолітнім ОСОБА_4 має бути визнано право власності на весь будинок спростовуються фактичними обставинами справи, встановленими судом.

Так, позивачем не доведено, що ОСОБА_4 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_11 перейшов весь будинок, позаяк не спростовано, що інші брати ОСОБА_4 також були зареєстровані у будинку як такі що проживають у ньому.

Крім зазначеного жодними доказами не доведено що мати ОСОБА_4 - ОСОБА_8 пропустила строк на прийняття спадщини, адже за матеріалами справи вона проживала та була зареєстрована у спірному спадковому будинку.

За ст. 1268 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відтак встановлена презумпція прийняття спадщини особою, яка проживає разом із спадкодавцем, яка не була спростована позивачем.

З огляду на викладене, суд першої інстанції ухвалив відповідне закону рішення, підстав для скасування або зміни якого судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 липня 2017 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 25.06.2018 р.

Головуючий:

Судді: