Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 643/16336/16-ц

провадження № 61-12848св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Міський Комерційний Банк»,

представники позивача: ПухтаАліна Олександрівна, Цалованська Яна Леонідівна, Оберемко Роман Анатолійович,

відповідач 1 - ОСОБА_5,

відповідач 2 - ОСОБА_6,

представники відповідача 1: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Московського районного суду м. Харкова у складі судді Сугачової О. О. від 15 серпня 2017 року та постанову апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Карімової Л. В., Бурлака І. В., Яцини В. Б. від 18 січня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року публічне акціонерне товариство «Міський Комерційний Банк» (далі - ПАТ «Міський Комерційний Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 29 листопада 2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Партнер Банк» (далі - ТОВ «Партнер Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Міський Комерційний Банк», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 281/840-ФО, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 66 210 дол. США зі сплатою 13 % річних з кінцевим терміном повернення до 28 листопада 2013 року.

Із метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, того ж дня між ТОВ «Партнер Банк», ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір поруки № 281/840-ФО/П-1, а з ТОВ-фірма «Відродження полісся» - договір поруки № 281/840-ФО/П-2.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором, забезпеченого порукою, заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2010 року у справі № 2-447/10 стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ТОВ-фірма «Відродження полісся» на користь ТОВ «Партнер Банк» заборгованість за кредитним договором від 29 листопада 2007 року № 281/840-ФО у розмірі 57 298,65 дол. США та 4 828,81 грн пені.

У рахунок погашення заборгованості за кредитом надійшли кошти, які розподілені наступним чином: 24 881,87 дол. США (198 724,03 грн) на погашення відсотків та 2 851,71 дол. США (22 775,75 грн) на погашення кредиту.

Разом із тим, зобов'язання за кредитним договором залишаються невиконаними, а тому банк просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за простроченими процентами за кредитним договором за період з 14 листопада 2014 року по 15 квітня 2015 року у розмірі 3 578,17 дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на 09 грудня 2016 року становить 92 218,35 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2017 року позов ПАТ «Міський Комерційний Банк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Міський Комерційний Банк» заборгованість за простроченими процентами за кредитним договором у розмірі 3 578,17 дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на 09 грудня 2016 року становить 92 218,35 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що боржник належним чином не виконував умови кредитного договору, забезпеченого порукою та врахувавши, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, тому наявні підстави для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за простроченими процентами за кредитним договором за указаний у позові період. Підстав для застосування позовної давності не має.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 18 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У березні 2018 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не надали належної оцінки доводам відповідачів щодо пропуску позовної давності, оскільки дія кредитного договору була припинена внаслідок порушення позичальником строку проведення платежів ще у 2009 році. Оскільки проценти, які були стягнуті рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2010 року у справі № 2-447/10, були нараховані за інші періоди (2009 рік) відмінні від тих, за які нараховані проценти, що є предметом даного позову (2014-2015 роки), то позовна давність не перервалася. Оскільки проценти, які суд стягнув з відповідача, безпосередньо встановлені кредитним договором і не є відповідальністю за порушення грошового зобов'язання, то у зв'язку із припиненням кредитного договору у 2009 році, відсутні підстави для стягнення процентів за користування кредитом за указаний у позові період (з 14 листопада 2014 року по 15 квітня 2015 року).

У квітні 2018 року до касаційного суду надійшов відзив ПАТ «Міський Комерційний Банк» на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги, позивач просить касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Питання щодо права кредитора нараховувати проценти за користування кредитом після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання перебувало на розгляді Великої Палати Верховного Суду (справа № 310/11534/13-ц), а вказане питання є предметом даного спору, то у зв'язку із формуванням єдиної правозастосовчої практики колегія судддів вважає за необхідним розглянути вказану справу по суті, яка відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України є малозначною.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що 29 листопада 2007 року між ТОВ «Партнер Банк», правонаступником якого є ПАТ «Міський КомерційнийБанк», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 281/840-ФО, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 66 210 дол. США зі сплатою 13 % річних з кінцевим терміном повернення до 28 листопада 2013 року.

Із метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, того ж дня між ТОВ «Партнер Банк», ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір поруки № 281/840-ФО/П-1, а з ТОВ-фірма «Відродження полісся» - договір поруки № 281/840-ФО/П-2.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2010 року у справі № 2-447/10 стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ТОВ-фірма «Відродження полісся» на користь ТОВ «Партнер Банк» заборгованість за кредитним договором від 29 листопада 2007 року № 281/840-ФО у сумі 57 298,65 дол. США та 4 828,81 грн, яка складається із: 45 970 дол. США - заборгованість за кредитом; 6 406,69 дол. США -прострочені відсотки понад 31 день; 766,74 дол. США - прострочені відсотки; 371,00 дол. США - нараховані відсотки та 4 828,81 грн - пеня.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 06 лютого 2012 року у справі № 2-596/11 стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Конверсбанк», який є правонаступником ТОВ «Партнер Банк», заборгованість за кредитним договором від 29 листопада 2007 року № 281/840-ФО у сумі 425 366,77 грн.

Кошти, що надійшли в порядку виконавчого провадження, у рахунок погашення заборгованості за кредитом були розподілені наступним чином: 24 881,87 дол. США (198 724,03 грн) на погашення відсотків та 2 851,71 дол. США (22 775,75 грн) на погашення кредиту.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач посилався на те, що у зв'язку з існуванням частини непогашеної заборгованості за кредитним договором, зобов'язання за кредитним договором залишаються невиконаними, що є підставою для солідарного стягнення з боржника та поручителя процентів за користування коштами за період з 14 листопада 2014 року по 15 квітня 2015 року у розмірі 3 578,17 дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на 09 грудня 2016 року становить 92 218,35 грн.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 4.2 кредитного договору передбачено право банку вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій, якщо позичальник протягом десяти днів від дати отримання вимоги банка про надання додаткових засобів забезпечення виконання зобов'язання, згідно з пунктом 4.2.3 цього договору, не надасть таких засобів (шляхом укладення відповідного договору), або запропоновані засоби не влаштують банк (підпункт 4.2.4 договору); якщо позичальник не вніс черговий мінімальний платіж у термін, визначений пунктом 3.5 цього договору (підпункт 4.2.5 договору); у випадку використання кредитних коштів не по цільовому призначенню (підпункт 4.2.9 договору).

Із матеріалів справи вбачається, що згідно з вимогами кредитного договору за наявності прострочення виконання основного зобов'язання в обумовлений сторонами строк у жовтні 2009 року ТОВ «Партнер Банк», правонаступником якого є позивач, використав право вимагати дострокового повернення суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, із чим погодився й суд, ухваливши 10 лютого 2010 року у справі № 2-447/10 рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «Партнер Банк».

Оскільки у жовтні 2009 року ТОВ «Партнер Банк», правонаступником якого є позивач, використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, то з цього часу настав строк виконання договору в повному обсязі і право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилися.

Такий висновок узгоджується і з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), відповідно до якого після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

За таких обставин підстави для покладення на відповідачів солідарного обов'язку сплатити на користь позивача відсотки за користування кредитними коштами за період з 14 листопада 2014 року по 15 квітня 2015 року у розмірі 3 578,17 дол. США відсутні.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, а тому оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2017 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 18 січня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Міський Комерційний Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення судів першої та апеляційної інстанцій втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. П. Курило