Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 645/9707/15-ц

провадження № 61-5748св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4, на рішення Апеляційного суду Харківської областівід 09 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Овсяннікової А. І., Бездітко В. М., Коваленко І. П.,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 01 лютого 2007 року між ним та

ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав 55 600,00 грн, що на момент підписання договору за курсом Національного Банку України було еквівалентно 10 430,00 доларів США, з кінцевим строком повернення грошових коштів - 29 березня 2007 року. Проте, свої зобов'язання ОСОБА_5 не виконав. Разом з тим, позивач вважав, що оскільки у вказаному договорі зазначено грошовий еквівалент у іноземній валюті, то сплата має бути здійснена у сумі, що дорівнює 10 430 доларів США у гривневому еквіваленті за курсом Національного Банку України (долар США) на день винесення рішення.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_3 просив суд стягнути з ОСОБА_5 на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 10 430,00 доларів США у гривневому еквіваленті за курсом Національного Банку України на день винесення рішення.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики у розмірі 55 600,00 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки у визначений у розписці строк кошти ОСОБА_5 повернуті не були, у позивача є підстави для звернення з даним позовом. Задовольняючи клопотання про поновлення строку позовної давності, суд першої інстанції, враховуючи хворобу позивача вважав, що строк пропущено з поважних причин.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 09 листопада 2016 року рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову у зв'язку зі спливом строку позовної давності, апеляційний суд виходив із того, що не отримавши відповідні кошти в строк визначений спірним договором позики позивач з того часу мав право звернутися до суду з даним позовом протягом трьох років, проте звернувся - лише у грудні 2015 року, тобто строк, у межах якого позивач міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, сплинув.

29 листопада 2016 рокуОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом порушено норми процесуального права щодо дослідження та оцінки доказів у зв'язку з чим безпідставно застосовано строк позовної давності.

24 березня 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила, що рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною першою статті 400 ЦПК встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що 01 лютого 2007 року між ОСОБА_3 та

ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав у борг 55 600,00 грн, з кінцевим строком повернення - до 29 березня

2007 року.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини п'ятої статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Встановлено, що сторонами визначено строк повернення позики до 29 березня 2007 року. Строк позовної давності спливає 29 березня 2010 року.

До суду позивач звернувся у грудні 2015 року.

Судом встановлено, що надані матеріали щодо лікування ОСОБА_3 підтверджують його лікування тільки у 2010 році та його реабілітацію у подальшому. Матеріали не свідчать, що ОСОБА_3 тривалий час безперервно знаходився у лікарні, зокрема у березні 2014 року ним була видана довіреність на представлення його інтересів ОСОБА_4

Таким чином, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 10, 60 ЦПК України 2004 року), дійшов обґрунтованого висновку про те, що наведені позивачем у клопотанні причини пропуску такого строку не можуть бути визнані поважними, оскільки відсутні належні та допустимі докази наявності істотних перешкод чи труднощів, які унеможливили вчасне вчинення процесуальних дій для подання позовної заяви та встановивши, що сторонами у договорі позики було визначено строк повернення позики, а саме - 29 березня 2007 року, а з позовом до суду ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4 звернувся 02 грудня 2015 року, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що позивачем пропущено строк позовної давності для захисту своїх прав.

Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судами правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 09 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило