Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 212/6977/15-ц

провадження № 61-22714св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 вересня 2016 року у складі судді Чайкіна І. Б. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Митрофанової Л. В., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «Центральний ГЗК») про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що з 24 березня 1981 року до 09 серпня 2006 року працював на шахті «Орджонікідзе» на різних підземних професіях та був звільнений на підставі статті 38 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію за віком.

У квітні 2015 року він дізнався, що відповідно до Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу на 2005-2006 роки (далі - Галузева угода) передбачено виплачувати одноразову допомогу при виході на пенсію в залежності від стажу роботи, зокрема, при стажі роботи більше 20 років одноразова допомога повинна складати 3 середньомісячні заробітні плати.

Зазначав, що невиплатою вихідної допомоги при звільненні йому також завдано моральної шкоди.

На підставі викладеного ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з ПрАТ «Центральний ГЗК» на свою користь вихідну допомогу у розмірі тримісячної заробітної плати у сумі 4 397,01 грн, середній заробіток за час затримки при розрахунку з 09 серпня 2006 року до 09 лютого 2007 року у розмірі 14 537,52 грн, відшкодувати моральну шкоду, завдану неправильною виплатою вихідної допомоги, яку оцінив у 10 000,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 вересня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_3 вихідну допомогу у розмірі 4 397,01 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 14 53,52 грн та моральну шкоду у розмірі 1 000,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що умови колективного договору між генеральним директором та спільним представницьким органом первинних профспілкових організацій ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на 2005-2006 роки (далі - колективний договір) погіршують становище позивача порівняно з умовами Галузевої угоди на 2005-2006 роки, яка діяла на час звільнення позивача, тому підлягають застосуванню умови Галузевої угоди, виконання яких є обов'язком відповідача. Враховуючи те, що з часу звільнення ОСОБА_3 відповідач не провів з ним повного розрахунку, вихідна допомога не була виплачена, наявні підстави для стягнення з ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням меж позовних вимог та відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2016 року рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 вересня 2016 року залишено без мін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати умови саме Галузевої угоди, виконання якої є обов'язком для відповідача. Зазначав, що ОСОБА_3 працював на підприємстві понад 25 років, недосягнення ним на момент звільнення встановленого пенсійного віку для чоловіків (60 років) не має правового значення, оскільки Галузева угода не передбачає вибіркового права застосування визначених нею норм до окремих працівників, а положення колективного договору не можуть суперечити Галузевій угоді.

У касаційній скарзі, що надійшла у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Зокрема, судами належно не досліджено положення Галузевої угоди, якою визначено, що виплата одноразової допомоги при звільненні мала здійснюватися власником за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором. Суди також не врахували того, що предметом позовних вимог є стягнення одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію, що не є оплатою праці, а тому неправильно застосували норми статті 233 КЗпП України щодо перебігу строку позовної давності у разі порушення законодавства про оплату праці, оскільки працівник вправі звернутися до суду на підставі зазначеної статті у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У травні 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав заперечення, в яких просить залишити без задоволення касаційну скаргу та залишити без змін оскаржувані судові рішення як такі, що ухвалені із додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суди попередніх інстанцій всебічно, повно, об'єктивно дослідили обставини справи та дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 212/6977/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 у період з 24 березня 1981 року до 09 серпня 2006 року працював на шахті імені Орджонікідзе, яка 01 січня 1999 року була передана до складу відкритого акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат». 09 серпня 2006 року позивач звільнився з підприємства на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію.

Відповідно довідок, наданих ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» від 23 липня 2015 року, заробітна плата ОСОБА_3 за квітень 2006 року становила 1 813,08 грн, травень 2006 року - 1 583,54 грн, червень 2006 року - 1 565,91 грн, липень 2006 року - 1 736 грн.

Середньомісячна заробітна плата ОСОБА_3 за два останні місяці перед звільненням становила 1 465,67 грн, де 142,99 грн - сума заробітної плати за відпрацьований час за два місяці, 14.4 години - відпрацьований час за два місяці, 147.6 годин - середньомісячна норма робочого часу.

Відповідно до статті 97 КЗпП України форми і система оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно зі статтею 15 Закону України «Про оплату праці» госпрозрахункові підприємства самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Пунктом 6.1 колективного договору ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на 2005-2006 роки, який був чинний на час звільнення позивача, встановлено виплачувати працівникам які досягли (жінки 55 років, чоловіки 60 років) при виході на пенсію за власним бажанням вихідну допомогу в розмірі залежно від непереривного стажу роботи на підприємстві: від 20 і більше років у розмірі тримісячної заробітної плати.

Відповідно до пункту 1.13 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2005-2006 роки ця Угода набирає чинності з 01 січня 2005 року і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Станом на день звільнення позивача діяла вказана Угода.

Пунктом 6.1 розділ 7 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» Галузевої Угоди на 2005-2006 роки встановлено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов'язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи 20 і більше років - три середньомісячні заробітні плати.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Зазначене свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Такий висновок висловлено також у постановах Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16 та від 06 грудня 2017 року у справі № 6-331цс17.

Таким чином, одноразова виплата при звільненні у зв'язку з виходом на пенсію входить до фонду оплати праці, тому звернення до суду із такими вимогами не обмежується будь-яким строком в силу частини другої статті 233 КЗпП України.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником при звільненні є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Установлено, що ОСОБА_3 працював на шахті імені Орджонікідзе, яка на теперішній час є структурним підрозділом ПрАТ «Центральний ГЗК», понад 25 років та був звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію.

Станом на день звільнення позивача із займаної посади (09 серпня 2006 року) відповідач не провів виплату всіх належних йому сум, а саме: не виплатив вихідну допомогу, передбачену умовами Галузевої угоди та колективного договору.

На підставі належним чином оцінених доказів (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, встановивши, що позивач на момент виходу на пенсію мав більше ніж 25 років безперервного стражу роботи на підприємстві, зробив правильний висновок про те, що на ОСОБА_3 розповсюджується дія пункту 6.1 колективного договору та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога у розмірі тримісячної заробітної плати працівника.

Суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку також про наявність правових підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку та 1 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, розмір якої визначено з урахуванням вимог розумності та справедливості.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень.

Доводи відповідача про застосування строків давності до заявлених позивачем вимог є безпідставними, оскільки відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Враховуючи те, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат, на які працівник має право згідно з умовами колективного договору при звільненні на пенсію, звернення до суду із такими вимогами не обмежується будь-яким строком в силу частини другої статті 233 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем у порушення вимог статті 23 ЦК України не було підтверджено будь-якими доказами наявність моральної шкоди та її розміру, а суди попередніх інстанцій не встановили, в чому саме полягає така шкода та підстави для її відшкодування, є необґрунтованими з огляду на таке.

Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав, до яких віднесено, зокрема відшкодування моральної шкоди. Частина перша статті 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У сфері трудових відносин відшкодування моральної шкоди врегульовано статтею 237-1 КЗпП України, згідно з якою відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема якщо таке порушення полягає в невиплаті належних йому грошових сум, відшкодування моральної шкоди здійснюється на підставі статті 237-1 КЗпП України в обраний працівником спосіб.

Непроведенням повного розрахунку при звільненні порушено права позивача, передбачені статтями 47, 116 КЗпП України, у зв'язку з чим аргументи касаційної скарги щодо ненадання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження обставин завдання йому моральної шкоди колегія суддів відхиляє.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 вересня 2016 року та ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2016 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 вересня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило