АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 645/3205/17 Головуючий суддя І інстанції Бондарєва І. В.
Провадження № 22-ц/790/2552/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів дарування
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року м. Харків.

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі її представника ОСОБА_4 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2017 року позивач ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, вказуючи, що 23.08.2014 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір дарування 935/1200 часток житлового будинку №21 з відповідною часткою надвірних будівель, розташованих по вул. Пожарського, у м. Харкові, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 Позивач вважає вказаний договір дарування недійсним, оскільки ОСОБА_3, будучи донькою позивача, навмисно ввела її в оману щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, оскільки в дійсності між сторонами малась домовленість щодо укладення договору довічного утримання, за яким відповідач зобовязувалась надавати позивачеві певну матеріальну допомогу взамін на те, що після її смерті відповідач набуде право власності на вказане нерухоме майно. Саме на цих умовах позивач погодилась передати право власності на майно відповідачеві. Також позивач зазначає, що нотаріус під час посвідчення договору не розяснила їй суті правовідносин, що виникають у звязку з договором, не ознайомила її з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин, права та обовязки сторін, наслідків тощо, в той час, коли відповідачка достовірно знала про те, який саме договір буде укладатися, і які наслідки реально настануть.

Позивач вважає, що відповідач ввела її в оману щодо обставин, які мали істотне значення для договору, у звязку з чим позивач підписала цей договір, не усвідомлюючи його суті, наслідків, прав та обовязків сторін, таким чином, позивач не мала дійсного волевиявлення на укладання договору дарування.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2018 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір дарування, укладений 23.08.2014 р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим №1497.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 640,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначено, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного зясування обставин, що мають значення для справи.

Вказано, що висновки суду про наявність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним є передчасними, та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Послалась на те, що як відповідно до положень ст. 744 ЦК України, так і відповідно до норм ст. 717 ЦК України, право власності на обєкт договору переходить у момент підписання договору. Вказане свідчить, що судом не було встановлено в чому полягав обман з боку відповідача при укладенні спірного договору. Зауважила, що судом поза межами його компетенції самостійно було змінено предмет та підстави позову. Вказала, що спірний договір був особисто прочитаний позивачем, та неодноразово розяснений нотаріусом, що виключає помилку щодо його правової природи. Зазначила, що несла витрати по утриманню майна, переданого за договором, на підтвердження чого надала суду копії квитанцій про сплату комунальних послуг. Послалась на те, що позивач не змогла пояснити суду на яку матеріальну допомогу вона розраховувала.

ОСОБА_5Є було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Вказано, що апеляційна скарга не містить будь-яких посилань на те, що суд не надав належної правової оцінки доказам по справі. Зазначено, що безпідставним є посилання відповідача на самостійну зміну судом предмету та підстав позову.

Заперечень, щодо долучення до матеріалів справи квитанцій про сплату комунальних послуг, витрат на лікування позивача, надання їй фінансової допомоги відзив на апеляційну скаргу не містить.

ОСОБА_5 19.04.2018 надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 23.08.2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 посвідчено договір дарування 935/1200 часток житлового будинку №21 з відповідною часткою надвірних будівель по вул. Пожарського в м. Харкові (зареєстрованого 23.08.2014 р. за №1497), за яким позивач ОСОБА_5 подарувала своїй доньці - відповідачу ОСОБА_3 належні позивачеві 935/1200 часток житлового будинку №21 з відповідною часткою надвірних будівель по вул. Пожарського в м. Харкові (а. с. 6, 17, 45-46).

Власником інших 235/1200 частин будинку є ОСОБА_7, друга донька позивача, про що маються відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с.79-82).

Згідно пояснень позивача та даних техпаспорту, у спільному користуванні співвласників знаходяться приміщення коридору, кухні, ванни та вбиральні (а.с.75-78).

Позивач ОСОБА_5 зареєстрована та постійно проживає в спірному будинку за адресою: м. Харків, вул. Пожарського, 21.

Відповідач ОСОБА_3 з 15.08.2009 р. перебуває у шлюбі з ОСОБА_8 та була зареєстрована у спірному будинку до 20.10.2016 р., про що свідчить запис у її паспорті громадянина України.

20.10.2016 р., тобто після укладання договору дарування, ОСОБА_3 була знята з реєстрації за адресою: м. Харків. вул. Пожарського, 21, та зареєструвала своє фактичне місце проживання за адресою чоловіка: АДРЕСА_1.

Як вбачається з паспорту громадянина України, позивач ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто на час укладання оспорюваного правочину мала вік майже 78 років (а. с. 4).

Відповідно до пояснень позивача, за своїм станом здоров'я та за віком вона потребує сторонньої допомоги та догляду, тому під час підписання договору дарування була переконана, що підписує договір довічного утримання, оскільки мала попередню домовленість зі своєю донькою, ОСОБА_3, про те, що вона буде її доглядати.

Свідки з боку позивача - ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 пояснили суду, що зі слів позивача, їм відомо про те, що позивач уклала з ОСОБА_3 договір дарування частини будинку за умови, що ОСОБА_3 буде її опікувати та доглядати. До жовтня 2016 р. відповідач дійсно її доглядала, але потім вони посварились, і з того часу ОСОБА_3 її не відвідує, не піклується про неї.

Не оспорював вказані обставини і свідок з боку відповідача ОСОБА_8 Крім того, свідок пояснив, що ОСОБА_3 як до укладання договору дарування, так і після цього мешкала разом з ним, за його місцем реєстрації: АДРЕСА_2.

Таким чином, судом було встановлено, що після укладання оспорюваного правочину фактично передача частки будинку відповідачу не відбулась, позивач й надалі проживає у спірному будинку, відповідач у спірній частині будинку не проживає, її речі у помешканні відсутні, комунальні послуги за помешкання відповідач не сплачує.

Матеріали справи не містять даних про те, що після переходу права власності на частину будинку до ОСОБА_3 остання почала ним володіти, користуватись чи розпоряджатись на власний розсуд, переоформила особисті рахунки, сплачувала комунальні послуги тощо. Незважаючи на неприязні стосунки, які склались між нею та іншим співвласником ОСОБА_7, відповідач свою частку в натурі не виділила, до будинку не вселилась, натомість знялась з реєстрації за адресою: м. Харків, вул. Пожарського, 21.

Також суд вважав, що оспорюваний договір дарування не відповідає інтересам позивача, оскільки іншого житла позивач не має, й дарувати єдине житло та залишатися без місця проживання і майна в безпорадному стані - наміру не мала.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що під час його укладення у позивачки було відсутнє волевиявлення безоплатної передачі майна у власність ОСОБА_3, так як будь-яке інше житло у позивача відсутнє, вона є особою похилого віку та сама потребує допомоги.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

У справі, що переглядається висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи.

Так, всіма свідками з боку позивача - ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, пояснили суду, що всім їм стало відомо про існування спірного договору вже після його укладання та тільки зі слів позивача, тобто за вказаними показами неможливо встановити істинні наміри ОСОБА_5 щодо розпорядження їх майном.

Однак, всі вказані свідки наполягали на тому, що позивач їм повідомила саме про укладення договору дарування, а не довічного утримання.

Свідок з боку відповідача ОСОБА_8 показав, що попереднього наміру укласти договір довічного утримання сторони не мали.

Також, суд апеляційної інстанції бере до уваги наявність в матеріалах справи копії рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 квітня 1983 року, яким було відмовлено ОСОБА_13 у задоволенні позову до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним. В рамках вказаної справи позивач ставила питання про визнання договору дарування недійсним, оскільки у дійсності вона мала намір укласти договір довічного утримання.

Вказаний доказ свідчить про те, що позивачеві у справі, що переглядається, - ОСОБА_5 достеменно відомо про правову природу договорів дарування та довічного утримання, що виключає наявність помилки у правовій природі оспорюваного правочину.

Посилання представника ОСОБА_3 на те, що суд першої інстанції вийшов за рамки позовних вимог при ухваленні оскаржуваного рішення суд відхиляє за безпідставністю, оскільки для встановлення наявності або відсутності факту введення позивача в оману необхідно встановити наявність вільної волі сторін на укладення саме визначеного правочину.

Однак, висновки суду першої інстанції у цій частині не відповідають обставинам справи.

У даному випадку похилий вік позивача на момент укладення спірного договору сам по собі не свідчить про відсутність волі розпорядитись своїм майном шляхом укладення договору дарування.

Також, позивачем ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не було надано доказів того, що саме на момент укладення спірного договору дарування її стан здоровя був таким, що вимагав сторонньої допомоги та догляду.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що вказана обставина має існувати саме на момент укладення спірного договору.

Сторонами не заперечується, що спірне житло є єдиним у позивача. Однак, у справі, що переглядається, наявність зазначеної обставини не свідчить про відсутність у позивача наміру подарувати таке майно, оскільки частка житлового будинку була подарована її рідній доньці, тому після переходу права власності за позивачем зберігається законодавчо закріплене право на користування цим майном відповідно до ч. 1 ст. 160 ЖК УРСР, за якою члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму.

Тобто, укладення спірного договору не позбавило позивача права на проживання.

Доказів на спростовування цього висновку матеріали справи не містять.

Суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 було надано копії квитанції про сплату комунальних послуг, що є доказом несення тягаря утримання майна відповідно до положень ст. 322 ЦК України, та свідчать про те, що відповідачем було переоформлено особові рахунки по сплаті комунальних послуг. (а.с. 114-119)

Зазначені докази не були спростовані позивачем.

Вказане свідчить, що висновки суду першої інстанції про те, що не відбулось фактичного переходу права власності є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Крім того, відповідно до ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Відповідачем суду апеляційної інстанції надано копії квитанції на придбання медичних препаратів та медичного устаткування (а.с. 121-124), а також копії квитанцій на грошові перекази на імя позивача (а.с.120).

Вказане узгоджується з твердженням позивача про надання добровільної матеріальної допомоги матері на виконання обовязку за ст. 202 СК України, що свідчить про необґрунтованість висновків суду про те, що спірний договір не відповідає інтересам позивача, оскільки іншого житла позивач не має, й дарувати єдине житло та залишатися без місця проживання і майна в безпорадному стані вона наміру не мала. Доказів про те, що позивач у даному випадку наразилися на такі негативні ризики у матеріалах справи також відсутні.

Намір позивача добровільно подарувати належну їй частину житлового будинку засвідчений нотаріально у тексті спірного договору дарування.

Так, згідно до спірного договору дарування частки житлового будинку позивач попередньо була ознайомлена з правовими наслідками недодержання вимог закону при вчинення правочинів, діяла усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, діяла вільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного (а.с. 6).

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Згідно положень ст. 78 ЦПК України про допустимість доказів суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі відсутні допустимі у світлі вказаних норм цивільного матеріального та процесуального права докази на підтвердження того, що позивач під час укладення спірного договору помилилася щодо змісту суттєвих умов дарування.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінивши у сукупності надані сторонами докази, врахувавши пояснення свідків та дослідивши обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем не було доведено наявності обману з боку відповідача при укладенні спірного договору дарування, та що вказаний правочин суперечив та суперечить інтересам позивача.

За правилами ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне зясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на те, що при ухваленні оскаржуваного судом не було повно зясовано обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, доводи апеляційної скарги зазначені висновки спростовують, колегія суддів на підставі п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України задовольняє апеляційну скаргу, скасовує оскаржуване рішення, та ухвалює нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України необхідно також стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування сплачених судових витрат 960 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 381-384, 389-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування сплачених судових витрат 960 грн. 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 22.06.2018.

Головуючий

ОСОБА_14

Судді -

ОСОБА_1.

ОСОБА_2.