Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 640/14483/17-ц

провадження № 61-23138св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Київський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в місті Харкові,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 10 січня 2018 року у складі судді Нев'ядомського Д. В. та постанову апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2018 року у складі колегії суддів: Кіся П. В., Кружиліної О. А., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, вимоги якого у подальшому змінила, до ОСОБА_4, третя особа - Київський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Харкові (далі - Київський РВ ДВС ГТУЮ у місті Харкові), про припинення виконання рішення суду про примусове виселення її з квартири АДРЕСА_1.

10 січня 2018 року позивач подала заяву, у якій просила забезпечити цей позов шляхом заборони Київському РВ ДВС ГТУЮ в місті Харкові виконувати виконавчий лист у справі № 2018/20499/2012 (за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - Київський РВ у місті Харкові ГУ ДМС України в Харківській області, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку) до ухвалення рішення у даній справ по суті.

Посилалася на те, що у провадженні Київського РВ ДВС ГТУЮ в місті Харкові перебуває виконавчий лист, виданий на виконання рішення Київського районного суду міста Харкова від 12 лютого 2014 року у вищевказаній справі, щодо примусового виселення її із зазначеної квартири.

Проте рішенням Київського районного суду міста Харкова від 09 грудня 2016 року в іншій справі за її позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4 визнано недійсними договір комісії від 26 грудня 2008 року, укладений між нею та ОСОБА_5, та договір купівлі-продажу спірної квартири від 16 липня 2010 року, укладений між відповідачами.

Просила задовольнити її заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 10 січня 2018 року, залишеною без змін постановою апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2018 року, заяву ОСОБА_3 задоволено. Заборонено Київському РВ ДВС ГТУЮ в місті Харкові виконувати виконавчі листи у справі № 2018/20499/2012-ц до ухвалення рішення у даній справі.

Суди дійшли висновку про необхідність забезпечення позову, оскільки невжиття відповідних заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в майбутньому.

У травні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову.

Вважає, що задоволення заяви про забезпечення позову по суті є тотожним задоволенню позовних вимог у цій справі. Крім того, чинним законодавством не передбачено такого виду забезпечення позову, як зупинення виконання судового рішення в іншій справі.

У червні 2018 року справу № 640/14483/17-ц передано судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2018 року дану справу призначено до судового розгляду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, застосувавши положення статей 149-153 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), виходив із того, що вжиття заходів забезпечення позову, а саме: заборона Київському РВ ДВС ГТУЮ в місті Харкові виконувати виконавчі листи в іншій справі (за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - Київський РВ в місті Харкові ГУ ДМС України в Харківській області, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку) забезпечить у майбутньому виконання можливого рішення про задоволення цього позову.

Однак із такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Встановлено, що рішенням Київського районного суду міста Харкова від 12 лютого 2014 року, яке набрало законної сили, у справі № 2018/20499/2012-ц усунуто перешкоди ОСОБА_4 у користуванні нерухомим майном шляхом виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1, на виконання якого 18 травня 2017 року суд видав виконавчий лист, а 27 грудня 2017 року державний виконавець Київського РВ ДВС ГТУЮ у місті Харкові відкрив виконавче провадження на його виконання.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 09 грудня 2016 року у справі № 640/9850/16-ц визнано недійсним договір комісії від 26 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 16 липня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Посилаючись на те, що договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, визнаний недійсним, ОСОБА_3 звернулася до суду з цим позовом та заявою про його забезпечення шляхом заборони Київському РВ ДВС ГТУЮ у місті Харкові виконувати виконавчі листи у справі № 2018/20499/2012-ц.

Відповідно до частини десятої статті 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Однак задовольняючи заяву про забезпечення позову, суди не звернули уваги на те, що заборона Київському РВ ДВС ГТУЮ у місті Харкові виконувати виконавчі листи у справі про примусове виселення позивача є тотожною задоволенню заявлених позовних вимог у даній справі.

Крім того, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати іншим особам здійснювати покладені на них згідно із законодавством повноваження.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Визначений статтею 152 ЦПК України перелік видів забезпечення позову не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані інші його види.

Разом із тим недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили (пункт 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи заяву про забезпечення позову, вищезазначених норм права не врахували і зробили необґрунтований висновок про можливість заборони Київському РВ ДВС ГТУЮ у місті Харкові виконувати виконавчі листи у справі про примусове виселення позивача, що є тотожним задоволенню позовних вимог у цій справі та по суті є зупиненням виконання рішення, яке набрало законної сили, в іншій справі.

Отже, судами були допущені порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому ухвала Київського районного суду міста Харкова від 10 січня 2018 року та постанова апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2018 року підлягають скасуванню з переданням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 10 січня 2018 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. М. Коротун В. І. Крат