ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року м.Суми

Справа №592/12492/17

Номер провадження 22-ц/788/863/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

сторін:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Дочірнє підприємство «Завод обважнених бурильних та ведучих труб»

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Завод обважнених бурильних та ведучих труб»

на заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 грудня 2017 року, ухвалене у складі судді Труханової Л.М., в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми, повний текст судового рішення складено 11 грудня 2017 року,-

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

02 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Завод обважнених бурильних та ведучих труб» (далі - ДП), в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ №297-К від 03 жовтня 2017 року про звільнення, поновити його на роботі в механічний цех №33 ДП майстром дільниці першої групи з 04 жовтня 2017 року, стягнути з ДП на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 12 вересня 2013 року він працює в механічному цеху №33 ДП майстром дільниці першої групи. Наказом від 07 березня 2017 року за №63-к його було звільнено з ДП, у зв`язку зі вступом на військову службу, п. 3 ст. 36 КЗпП України. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 травня 2017 року, яке ухвалою Апеляційного суду Сумської області залишено без змін, визнано незаконним та скасовано наказ від 07 березня 2017 року. 21 липня 2017 року він був поновлений на роботі, однак 03 жовтня 2017 року з порушенням норм трудового законодавства його знову було звільнено з підстав, передбачених п. 3 ст. 36 КЗпП України.

Заочним рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 грудня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано наказ №297-к від 03 жовтня 2017 року ДП про звільнення ОСОБА_1 з посади майстра дільниці першої групи механічного цеху №33, у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом п. 3 ст. 36 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді майстра дільниці першої групи механічного цеху №33 ДП.

Стягнуто з ДП на користь ОСОБА_1 5 099 грн. 36 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення присудженого середнього заробітку в межах суми платежів за один місяць.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 лютого 2018 року заяву представника відповідача ДП Сімоненко Н.А. про перегляд заочного рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 грудня 2017 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ДП, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вважає, що судом, при ухваленні оскаржуваного рішення, не враховано те, що 26 вересня 2016 року було оголошено демобілізацію останньої (шостої) черги мобілізації, на даний час в Україні закінчились періоди проведення мобілізації, встановлені указами Президента України та звільнено в запас усіх військовослужбовців. Вказує, що в зв`язку із закінченням в Україні особливого періоду, для позивача перестали діяти гарантії збереження місця роботи, передбачені ст. 119 КЗпП України, а починаючи з 01 січня 2016 року середній заробіток позивачу виплачується за рахунок відповідача. Зазначає, що позивачем не було надано роботодавцю документів, які підтверджують його право на отримання гарантій, передбачених ст. 119 КЗпП України. Окрім того стверджує, що позивач вільно обрав нову професію військовослужбовця, яка не пов`язана ні з мобілізацією, ні з проведенням антитерористичної операції.

Представником позивача ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу ДП, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, з`ясування судом всіх обставин, що мають значення для справи, він просить скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 , яка підтримала апеляційну скаргу, представника позивача ОСОБА_2 , який заперечує проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на позивача поширюються гарантії та компенсації, передбачені для громадян, які залучились до виконання обов`язків, визначених Законами України «Про військовий обов`язок та військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а тому він був звільнений з роботи з порушенням норм трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом від 12 вересня 2013 року №352-К ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в механічний цех №33 ДП майстром дільниці першої групи. 21 березня 2014 року позивач призваний під час часткової мобілізації на особливий період до Збройних Сил України.

Наказом від 20 березня 2014 року ОСОБА_1 було звільнено з ДП у зв`язку зі вступом на військову службу до Збройних Сил України, п. 3 ст. 36 КЗпП України, даний наказ було відмінено 03 червня 2014 року. 11 березня 2015 року ОСОБА_1 звільнено в запас за п.п «а» п. 3 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та наказом від 17 березня 2015 року ДП він був допущений до роботи з 12 березня 2015 року.

13 березня 2015 року, на підставі наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 №55, ОСОБА_1 , як такий, що призваний військовим комісаріатом приступив до виконання службових обов`язків, як офіцер відділення забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Починаючи з 24 березня 2016 року ОСОБА_1 проходить військову службу в Збройних силах України за контрактом, що кожні півроку ним переукладаються на новий строк.

Наказом від 07 березня 2017 року №63-к, ОСОБА_1 було звільнено із ДП, у зв`язку з вступом на військову службу за контрактом у Збройних силах України, п. 3 ст. 36 КЗпП України.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми 19 травня 2017 року, що набрало законної сили, визнано незаконним та скасовано наказ від 07 березня 2017 року (а.с. 9-10).

21 липня 2017 року ДП винесено наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді майстра дільниці першої групи цеху №33 з 09 березня 2017 року.

12 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України, в особі командувача військ оперативного командування «Північ» Сухопутних військ Збройних Сил України, переукладено контракт про проходження громадянами військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на 6 місяців (а.с. 7-8).

Заступником директора по персоналу та загальним питанням ОСОБА_4 03 жовтня 2017 року було видано наказ №297-к, відповідно до якого, в зв`язку з закінченням дії гарантій, передбачених ст. 119 КЗпП України, ОСОБА_1 , майстра дільниці першої групи механічного цеху №33, звільнено із ДП 03 жовтня 2017 року, в зв`язку зі вступом на воєнну службу, п. 3 ст. 36 КЗпП України (а.с. 6).

Згідно з п. 3 частини першої статті 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Статтею 119 КЗпП України передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Згідно з частиною третьою вказаної статті, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (частина четверта статті 119 КЗпП України).

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 2, п. 3 ст. 23, ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців.

У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.

Громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57 частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Таким чином з приписів вказаних норм вбачається, що гарантії, передбачені частинами 3, 4 статті 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду. Можливість застосування даних гарантій не пов`язується з місцем проходженням військової служби.

Твердження відповідача про завершення дії гарантій, передбачених ст. 119 КЗпП України, в зв`язку з завершенням в Україні особливого періоду не заслуговує на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У листі Міноборони від 20 жовтня 2016 року № 316/1/906 «Щодо дії особливого періоду», та у постанові Вищого адміністративного суду України у від 16 лютого 2015 року (справа № 800/582/14), виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначено, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

Указ Президента України від 26 вересня 2016 року № 411/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15», не містить положень, які скасовують дію особливого періоду в Україні, та стосується лише проведення у вересні - жовтні 2016 року звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, крім тих, які висловили бажання продовжувати військову службу.

Окрім того, на час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Відповідно до примітки до статті 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.

Доводи апеляційної скарги щодо не надання позивачем контракту про проходження ним військової служби не впливає на правильність висновків суду про незаконність звільнення позивача з підстав вступу ним на військову службу.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 було укладено контакт під час дії ситуації, яка загрожує національній безпеці України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач користується пільгами, передбаченими ст. 119 КЗпП України, отже не може бути звільненим за п. 3 ст. 36 КЗпП України.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення суду. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 381-382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Завод обважнених бурильних та ведучих труб» залишити без задоволення.

Заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 червня 2018 року.

Головуючий : Т.А. Левченко

Судді: О.І. Собина

С.С. Ткачук