Провадження № 22-ц/780/3058/18 Доповідач у 2 інстанції Олійник В. І.
Категорія 26 18.09.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 вересня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді: - Олійника В.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лівінського С.В.,

при секретарі Немудрій Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и л а :

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а також заяви і скарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2014 року позивач ПАТ «Приватбанк» звернувся до суду із зазначеним позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, який обґрунтовував тим, що 18.09.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №KIA3AK05780001, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 29959,52 долара США на термін до 18.09.2014 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та порядок, встановлений кредитним договором.

Відповідач належним чином умови договору не виконував, а тому станом на 20.11.2014 року мав заборгованість за договором в розмірі 59673,03 долари США, з яких: 18842,17 долари США - заборгованість за кредитом; 14091,70 долари США - заборгованість по процентах за користування кредитом; 1413,65 долари США - заборгованість по комісіях за користування кредитом; 22468,22 долари США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; 16,51 долари США - штраф (фіксована частина); 2840,79 долари США - штраф (процентна складова).

На підставі викладеного позивач просив стягнути з відповідача на користь на свою користь (ПАТ КБ „ПриватБанк") заборгованість за кредитним договором на загальну суму 59673,03 долари США, що за курсом 15,15 відповідно до службового розпорядження НБУ від 20.11.2014 року склало 903811,75 грн. та судові витрати в сумі 3654 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «ПриватБанк» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Справа переглядалась судами неодноразово.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позовні вимоги не підтверджено належними та допустимими доказами, а надані розрахунки суперечать обставинам по справі і не відображають суми від реалізації заставного майна.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 18.09.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого з усіма правами та обов'язками є ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_2, укладено кредитний договір №KIA3AK05780001, згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 29959,52 долари США на строк до 18.09.2014 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та порядок, встановлений кредитним договором.

Як вбачається з позовної заяви та з наданого позивачем розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, станом на 20.11.2014 року позивач мав заборгованість за договором в розмірі 59673,03 долари США, з яких: 18842,17 долари США - заборгованість за кредитом; 14091,70 долари США - заборгованість по процентах за користування кредитом; 1413,65 долари США - заборгованість по комісіях за користування кредитом; 22468,22 долари США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; 16,51 долари США - штраф (фіксована частина); 2840,79 долари США - штраф (процентна складова). Підставою для проведення такого розрахунку є невиконання, на думку позивача, своїх зобов'язань відповідачем.

Суд першої інстанції вірно не погодився з позицією позивача з огляду на наступне.

Відповідно до п.1.1 кредитного договору банк зобов'язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений в п.7.1 цього договору. Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором, зазначені у розділі 7 договору.

Згідно з п.1.2 кредитного договору позичальник доручає банку провадити погашення заборгованості по даному кредитному договору в передбачені даним договором строки, за рахунок коштів, розмішених на рахунку позичальника, що відповідає платіжній картці, емітованої Приватбанком. Номер рахунку зазначений у п.7.2 договору. Зазначене доручення позичальника не підлягає виконанню банком у випадку пред'явлення позичальником документа, що підтверджує сплату заборгованості іншим способом. Кредит надавався в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди, в зазначені даним договором строки.

За п.1.3 кредитного договору забезпечення виконання позичальником зобов'язань за даним договором зазначено в п.7.3 договору, а також всі інші види, застави, поруки й т.п., надані банку з метою забезпечення зобов'язань за даним договором.

Відповідно до п.2.1.1 кредитного договору банк зобов'язався надати кредит шляхом й у межах сум, зазначених у п.7.1 даного договору.

Позичальник зобов'язувався відповідно до п.2.2.1 кредитного договору використати кредит на цілі, зазначені в п.7.1 даного договору.

Позичальник зобов'язувався відповідно до п. 2.2.2 кредитного договору сплатити відсотки за користування кредитом, відповідно до п.2.3.1, 2.3.2, 2.3.3, 3.1, 3.2, 7.1 даного договору. Повну сплату відсотків за користування кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту.

Відповідно до п2.2.3 кредитного договору, позичальник зобов'язувався сплатити банку винагороду згідно з п.п.3.7, 6.2 та 7.1 даного договору. За п. 2.2.4 погашення кредиту зробити в порядку, сумах і строки, передбачені п.7.1 та п. 2.3.3 цього договору.

Згідно з п.2.2.7 кредитного договору позичальник надає банку належним чином оформлені згідно п 7.3 цього договору, договору застави, поруки, тощо для забезпечення виконання зобов'язань за даним договором, договір страхування заставного майна. Під "оформленням договорів застави/поручительства належним чином" сторони розуміють: укладання позичальником й/або іншими заставодавцями/поручителями договору застави, їх нотаріальне посвідчення (за згодою сторін або відповідно до законодавства).

Банк має право відповідно до п.2.3.1 кредитного договору, в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юнктури ринку, грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ).

Відповідно до п.3.1 кредитного договору за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в п.7.1 даного договору.

За п.4.1 кредитного договору у випадку несвоєчасного повернення заборгованості за кредитом позичальник сплачує банку пеню у розмірі, який зазначений у п.7.4 договору за кожний день прострочки.

Згідно з п.4.2 кредитного договору у випадку невиконання банком зобов'язань по видачі кредиту за п.2.1.1 даного договору за умови виконання позичальником зобов'язань, передбачених п.2.2.7 даного договору, банк сплачує позичальникові пеню в розмірі 0,1% від несвоєчасно виданої суми кредиту за кожний день прострочення виконання даного зобов'язання (за винятком випадків, передбачених п.2.3.6 даного договору). Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Відповідно до п.4.3 кредитного договору при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн.+5% від суми позову.

Згідно з п.5.1 кредитного договору даний договір у частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту згідно п.7.1 набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами, в інших частинах - з моменту надання позичальником розрахункових документів або оформления касових документів з метою використання кредиту в межах зазначених у них сум, і діє в обсязі виданих позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов'язань за цим договором.

За п.5.2 кредитного договору, договір може бути змінений у встановленому даним договором порядку.

Відповідно до п.5.3 кредитного договору припинення дії даного договору здійснюється відповідно до діючого законодавства України.

Згідно з п.7.1 кредитного договору банк зобов'язувався надати позичальникові кредитні кошти шляхом: перерахування на рахунок №0252 на строк від 18 вересня 2007 року до 18 вересня 2014 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 29959,52 доларів США на наступні цілі : на оплату автомобіля 19078,16 доларів США, а також у розмірі 34 грн. для сплати за реєстрацію предмету застави в державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п.1.2 та у розмірі 9014,43 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, а також 1,00% - 190,78 доларів США від суми кредиту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,93 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати відсотків за дострокове погашення кредиту.

За ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобов'язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію/передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання /неналежне виконання/.

Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що в рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами 18 вересня 2007 року був укладений договір застави рухомого майна, відповідно до якого відповідачем в заставу був переданий автомобіль марки HYUNDAI, модель SONATA, 2007 року випуску, тип ТЗ легковий седан-В, №кузова: VIN НОМЕР_2, НОМЕР_3, державний номер НОМЕР_1. Представником позивача надано копію вказаного договору зі зробленими ручкою виправленнями щодо розміру наданого кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, розміру щомісячного платежу для погашення кредиту, заставної вартості предмету застави та інше, які, як вбачається, зроблені державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори. Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що вказані виправлення на його думку зроблені державним нотаріусом. Підстави проведення даних виправлень представник позивача в судовому засіданні не зміг пояснити. Разом з тим екземпляр вказаного договору з мокрою печаткою, який був наданий відповідачу під час оформлення договору застави, жодних виправлень не містить. Вказаний екземпляр договору з мокрою печаткою був оглянутий судом в судовому засіданні. Крім того, в копії договору застави рухомого майна, наданого до суду представником позивача та копії даного договору, наданого до суду представником відповідача маються значні розбіжності, також, до внесення виправлень в екземпляр договору, наданого до суду представником позивача, а саме в розділі даного договору - особливі умови, в тому числі вказана і різна вартість заставного майна - 149289 грн. 31 коп. (з виправленнями 119000 грн.) та відповідно 29952,52 долари США, що еквівалентно 151295 грн. 60 коп.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідачу було видано 19078,16 долари США згідно ордеру розпорядження про надання кредиту від 20.09.2007 року, але кошти за оплату автомобіля згідно договору №КР-01/06/09/07 купівлі-продажу від 06.09.2007 року були перераховані банком в гривневому еквіваленті, в розмірі 119000 грн.

Суд першої інстанції вірно вважав, що з поданих до суду представником позивача доказів не можливо встановити яким чином згідно договору, коли та кому перераховувалася інша сума кредиту в розмірі 9014,43 доларів США на сплату страхових платежів. Представник відповідача зазначив в судовому засіданні, що перший страховий платіж відповідач проводив зі своїх коштів, а не з суми кредитних коштів. Представник позивача в судовому засіданні не зміг пояснити куди поділася решта кредитних коштів, згідно поданого кредитного договору та розрахунків заборгованості.

Згідно зі ст.572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Статтею 20 Закону України «Про заставу» передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

23 жовтня 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з цивільним позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави.

Згідно зі ст.88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

27 травня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 вчинено виконавчий напис №791, за яким звернуто стягнення на автомобіль марки HYUNDAI, модель SONATA, 2007 року випуску, тип ТЗ легковий седан-В, № кузова: VIN НОМЕР_2, НОМЕР_3, державний номер НОМЕР_1.

09 червня 2010 року заступником начальника Міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_4 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання вищевказаного виконавчого напису.

11 серпня 2010 року заступником начальника Міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_4 винесено постанову про зупинення виконавчого провадження у зв'язку з розшуком майна боржника.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 17.02.2011 року задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави. Вказаним рішенням передано в заклад ПАТ КБ «Приватбанк» шляхом вилучення у ОСОБА_2 належного йому на праві власності заставленого майна - легкового автомобіля марки HYUNDAI, модель SONATA, 2007 року випуску, тип ТЗ легковий седан-В, №кузова: VIN НОМЕР_2, НОМЕР_3, державний номер НОМЕР_1.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №KIA3AK05780001 від 18.09.2007 року станом на 21.07.2009 року в розмірі 145822 грн. 70 коп. з яких: заборгованість за кредитом - 18148,34 доларів США, заборгованість за відсотками у розмірі 758,87 доларів США, заборгованість по комісіях за користування кредитом у розмірі 86,55 доларів США, а разом було еквівалентом 19031,44 доларів США, звернуто стягнення на предмет застави. Крім того, вказаним рішенням знято заборону на відчуження вищевказаного транспортного засобу з метою забезпечення виконання рішення суду.

14 січня 2012 року ОСОБА_2 передав вищевказаний автомобіль в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується відповідним актом.

24 квітня 2013 року заступником начальника Міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_4 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з тим, що майно боржника, розшук якого здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлене протягом року з дня оголошення розшуку.

12 листопада 2014 року згідно довідки-рахунку автомобіль марки HYUNDAI, модель SONATA, 2007 року випуску, тип ТЗ легковий седан-В, №кузова:VIN НОМЕР_2, НОМЕР_3, було реалізовано. Кошти в сумі 128 000 грн. від його реалізації, як зазначає представник позивача, було направлено на погашення заборгованості по кредитному договору. Згідно наданих розрахунків по кредитному договору не вбачається коли саме кошти в сумі 128000 грн. були зараховані банком в рахунок погашення заборгованості. Зі слів представника позивача та наданих розрахунків заборгованості за кредитним договором вказані кошти були зараховані 12.11.2014 року в розмірі 8127,18 доларів США, що еквівалентно 128 000 грн.

Крім того, представником позивача до суду надано три розрахунки кредитної заборгованості, відповідно до яких встановлені значні розбіжності в датах проведених нарахувань, розмірах поточних та прострочених заборгованостей по кредитному договору, у зв'язку з чим не можливо встановити яка заборгованість виникла у відповідача перед позивачем в результаті невиконання умов кредитного договору.

Відповідно до ч.2 ст.589 ЦК України за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Суд першої інстанції зазначив, що звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості позивач надав розрахунки заборгованості, які не відображають фактичних обставин по справі, так як рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.02.2011 року задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави. За наведених обставин суд вважав, що позивач скористався своїм правом на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет застави, а відповідачем погашено заборгованість перед позивачем в сумі 128 000,00 грн. з 145822,70 грн. (в тому числі тіло кредиту), яка існувала на час задоволення вимог позивача і тому вважав безпідставними розрахунки заборгованості, подані позивачем, оскільки вважав, що вони не відображають реальну суму наявної заборгованості, так як не враховують виручені кошти від заставного майна.

Згідно з п.25 Договору застави у випадку, коли суми, вирученої від продажу предмету застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, останній має право одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення своїх вимог з іншого майна заставодавця, у першу чергу, перед іншими кредиторами.

Відповідно до ст.24 Закону України «Про заставу» у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмету застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України.

За ч.4 ст.591 ЦК України, якщо сума, одержана від реалізації предмету застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості, відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.

За викладених обставин, враховуючи, що заявлені позовні вимоги не підтверджено належними та допустимими доказами, а надані розрахунки суперечать обставинам по справі і не відображають суми від реалізації заставного майна, суд вірно вважав позовні вимоги такими, що не підлягали до задоволення.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з його необґрунтованістю та безпідставністю.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

В постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року зазначено, що апеляційний суд залишив поза увагою ту обставину, що рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 17 лютого 2011 року було виконано боржником ОСОБА_2 14 січня 2012 року шляхом передачі заставного автомобіля у заклад ПАТ КБ «ПривтаБанк», що підтверджується відповідним актом (а.с.46). На день винесення вказаного судового рішення, яким було передано в заклад заставний автомобіль, заборгованість за кредитним договором становила 19 031,44 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 18 148,34 доларів США, заборгованість по відсотках у розмірі 758,87 доларів США, заборгованість по комісіях за користування кредитом у розмірі 86,55 доларів США, пеня у розмірі 37,68 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 145 822,70 грн. Саме в рахунок погашення визначеної судом заборгованості підлягали зарахуванню кошти, отримані в результаті звернення стягнення на предмет застави.

Враховуючи те, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 лютого 2011 року з боржника була стягнута пеня у розмірі 37,68 доларів США, то вся сума коштів, отриманих від продажу предмета застави не могла бути зарахована у рахунок стягнення пені, оскільки при реалізації автомобіля відповідача 12 листопада 2014 року банк отримав кошти від його продажу у сумі 128000 грн.

Верховний Суд вказав, що задовольняючи частково позовні вимоги банку, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, взявши лише до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором, та залишив поза увагою ту обставину, що відповідачем на виконання рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 17 лютого 2011 року погашено заборгованість у розмірі 128 000 грн. з 145 822 грн. 70 коп., що було еквівалентно 19 031,44 доларів США.

Отже, заборгованість за кредитом - 18148, 34 доларів США, що становить 139016 грн. 28коп.; заборгованість по відсотках - 758, 87 доларів США, що становить 5812 грн. 94 коп.; заборгованість по комісії - 86, 55 доларів США, що становить 662 грн. 97 коп., та пеня - 37,68 доларів США, що становить 288 грн. 63 коп.

145 822 грн. 70 коп. - 288 грн. 63 коп. (пені) = 145 534 грн. 07 коп.

145 534 грн. 07 коп. - 662 грн. 97 коп. (комісії) = 144 871 грн. 10 коп.

144 871 грн. 10 коп. - 5812 грн. 94 коп. (відсотки) = 139 058 грн. 16 коп.

139 058 грн. 16 коп. - 128 00 грн. ( за реалізований автомобіль) = 11 056 грн. 16 коп.

Таким чином, ця сума - 11 056 грн. 16 коп. залишилася по тілу кредиту і позивач скористався своїм правом для задоволення позовних вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а відповідачем погашено заборгованість перед позивачем в сумі 128000 грн., в тому числі і тіло кредиту, яка існувала на час задоволенні вимог позивача..

Щодо інших нарахувань заборгованості, проведених після рішення суду, то вони теж не підлягали до задоволення, виходячи з наступних правових позицій.

Правова позиція судової палати у цивільних справах Верховного суду України у справі у справі № 6-2003цс15. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно - правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно- правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Згідно постанови Великої палати Верховного суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 за частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (якштрафу,так пені) застосовується позов-

на давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Таким чином, позовні вимоги не підлягали до задоволення.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: