Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 766/13946/16-ц

провадження № 61-17792 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Прохоренко В. В. від 10 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області у складі колегії суддів: Колісниченка А. Г., Вейтас І. В., Радченка С. В., від 14 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позов мотивований тим, що їй на праві власності належала квартира АДРЕСА_1. 05 вересня 2016 року позивач взяла у

ОСОБА_6 позику у розмірі 173 595 грн і на забезпечення виконання своїх зобов'язань за договором позики, передала в іпотеку позикодавцю вказану вище квартиру. Рішенням Комсомольського районного суду

м. Херсона від 21 січня 2016 року у рахунок погашення заборгованості за договором позики звернуто стягнення на предмет іпотеки, шляхом його продажу ОСОБА_6 із укладенням від імені позивача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем. 03 жовтня 2016 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1, за яким до ОСОБА_5 перейшло право власності на це майно за ціною 148 900 грн.

Посилаючись на те, що квартира, яка є предметом іпотеки, була відчужена по заниженій ціні без її відома та згоди без визначення початкової ціни, з порушенням процедури відчуження, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон), просила визнати недійсним договір купівлі-продажу зазначеної квартири від 03 жовтня 2016 року.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 10 березня 2017 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 27 березня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наслідком недодержання іпотекодержателем процедури, встановленої статтею 38 Закону, законодавець визначив відшкодування іпотекодержателем збитків, а не визнання недійсним договору, тому суди дійшли висновку про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 14 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази та обґрунтовано вважав, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення із ухваленням нового рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що предмет іпотеки було відчужено із порушенням процедури, встановленої статтею 38 Закону, що є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 05 вересня 2013 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_4 укладено договір позики грошових коштів, за яким остання отримала у позику 173 595 грн, що на час укладення договору еквівалентно 21 300 доларів США.

На забезпечення виконання умов договору позики між ОСОБА_6 і ОСОБА_7 укладено договір іпотеки, предметом якого була належна на праві власності позичальника квартира АДРЕСА_1, у

м. Херсоні.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 21 січня

2016 року задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7 та у рахунок погашення заборгованості за договором позики звернуто стягнення на предмет іпотеки - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 36,1 кв.м., оціночною вартістю 290 тис. грн, шляхом продажу предмета іпотеки ОСОБА_6 з укладенням від імені ОСОБА_7 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 09 лютого 2017 року рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 21 січня

2016 року в частині визначення оціночної вартості предмета іпотеки змінено та зазначено, що початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації складає 290 тис. грн.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу

від 03 жовтня 2016 року ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_5 купив однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за ціною

148 900 грн.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1-3, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Визнаючи угоду недійсною на підставі частини першої статті 203 ЦК України, суди у рішенні мають встановити, якому саме закону чи іншому нормативному акту оспорена угода не відповідає.

За змістом частини першої статті 38 Закону передбачено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про всій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частини шостої статті 38 Закону ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Цивільним Кодексом та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав, а тому суд під час розгляду і вирішенні цивільної справи визначає спосіб захисту виходячи із закону, який регулює конкретні правовідносини, і тих юридичних фактів, що обумовлюють виникнення цих правовідносин та цього спору.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що недодержання іпотекодержателем вимог статті 38 Закону щодо повідомлення іпотекодержателя про намір укласти договір продажу предмета іпотеки та відчуження такого майна за заниженою ціною є підставою відповідальності іпотекодержателя перед іпотекодавцем за відшкодування завданих збитків, а не підставою для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним, а тому дійшли обґрунтованого висновку про обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав, у зв'язку із чим суди правильно відмовили у задоволенні позову.

За таких обставин, доводи касаційної скарги про наявність підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним є необґрунтованими.

Слід зазначити, що ОСОБА_4 не позбавлена можливості захистити свої права у спосіб, передбачений статтею 38 Закону.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 10 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 14 червня 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк