Дата документу 13.09.2018
Справа № 320/7404/16-ц
13 вересня 2018 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді Купавської Н.М.
при секретарі Діденко Т.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,
У судове засідання позивач не зявився, в матеріалах справи наявна заява від його представника адвоката ОСОБА_3 про розгляд справи в його відсутність, на позові наполягає у повному обсязі. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач в судове засідання не зявився, судова повістка повернулась з відміткою пошти «за закінченням строку зберігання та відсутністю адресата вдома».
Як вбачається з матеріалів справи позивачем було надано адресу ОСОБА_2 за місцем його реєстрації. Інших відомостей щодо місця перебування чи проживання боржника немає.
Відповідно до ч.7 ст.128 ЦПК України судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємця - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Згідно з п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Крім того, відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
Отже, суд вважає, що відповідач був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи. Повідомлень про причини неявки та відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк суду не надано.
Зі згоди позивача суд проводить заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів відповідно до ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з тексту розписки від 30 квітня 2016 року ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 гроші в сумі 128000 грн., що еквівалентно 5120 доларів США, та зобовязався їх повернути в строк до 30 жовтня 2016 року /а.с.38/.
Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
У даному випадку суд приймає письмову розписку ОСОБА_2 як підтвердження укладення між сторонами договору позики на вказаних в ній умовах.
Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
По теперішній час відповідач гроші не повернув.
Таким чином, відповідач прострочив виконання взятих на себе грошових зобовязань.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу.
Аналізуючи зібрані по справі докази суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути суму боргу у розмірі 128000 грн.
Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Отже, судом встановлено факт неналежного виконання відповідачем свого зобов'язання стосовно погашення заборгованості.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.
При цьому сума боргу відповідача складається з основного боргу в розмірі 128000 грн.
Оскільки сума боргу своєчасно повернута не була, у позивача виникло право на вимогу сплати відповідачем трьох процентів річних від простроченої суми.
Період прострочення виконання зобовязання з 30.10.2016 по 12.05.2018 складає 559 днів прострочення, а тому, 3% річних від прострочки буде складати: 128000 грн. 00 коп. х 3 % : 100 % : 365 х 559 = 5881 грн.
Таким чином, з відповідача підлягають стягненню 3% річних за весь час прострочення виконання зобовязань в розмірі 5881 грн.
Оскільки сума основного боргу своєчасно повернута не була, вона підлягає індексації за період з 30.10.2016 по 12.05.2018.
При цьому, суд не погоджується із наведеним позивачем розрахунком збитків, завданих інфляцією, виходячи з наступного.
Статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Сума індексації визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації на розмір приросту індексу споживчих цін, поділений на 100%.
Відповідно до ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції від 01.01.2015 року) індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка.
Проте, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015 до вищевказаного Закону були внесені зміни, згідно з якими індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється у розмірі 103 відсотка (зміни набрали чинності 01.01.2016).
Розрахунок інфляційних втрат розраховується за наступною формулою:
Збитки від інфляції = (сума боргу*індекс інфляції)/100 % - сума боргу
Період, за який позивач просить розрахувати інфляційні втрати, становить з жовтня 2016 року по травень 2018 року.
Оскільки за даний період поріг інфляції не перевищував 103 %, інфляційних втрат не було, а тому, в цій частині позову слід відмовити.
Вирішуючи питання по суті вимог про стягнення моральної шкоди, суд приходить до наступного висновку.
Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода підлягає стягненню тільки у встановлених законом випадках.
Суд вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами, є договірними, відшкодування моральної шкоди у випадку їх порушення законом не передбачено. Крім того, відповідне зобовязання не передбачено також умовами договору, укладеного між сторонами. Крім того, позивач заявлену моральну шкоду нічим не підтвердив, докази суду в судовому засіданні не надав.
За ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.
До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, і витрати на правову допомогу.
Позивачем надано розрахунок витрат на правову допомогу у розмірі 6000 грн., які згідно квитанції від 04.11.2016 сплачено позивачем.
На підтвердження отримання послуг з правничої допомоги позивач надав розрахунок адвоката, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, копію Угоди про надання правової допомоги від 04.11.2016, копію довіреності на ім'я адвоката та квитанцію про сплату послуг у розмірі 6000 грн.
Таким чином, суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 грн.
Витрати по сплаті судового збору у розмірі 1380 грн. 00 коп. та 275 грн. 60 коп. відповідно до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 247, 258, 264-265, 274, 279, 352-356 ЦПК України, ст.ст.610-612, 625, 1049 ЦК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, суму боргу у розмірі 128000 грн. 00 коп., 3% річних за період з 30.10.2016 по 12.05.2018 в розмірі 5881 грн., а всього 133 881 грн.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, витрати на правову допомогу в розмірі 6000 грн., витрати на сплату судового збору у розмірі 1380 грн. 00 коп. та 275 грн. 60 коп., а всього 7 655 грн 60 коп.
В іншій частині позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області протягом 30 днів з дня проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: