Справа № 372/3919/17 Головуючий у І інстанції Болобан В. Г.
Провадження № 22-ц/780/3347/18 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 26 21.09.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 вересня 2018 року м.Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії судів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Таргоній Д.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 травня 2018 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», звернувся до суду із вказаним вище позовом, який мотивував тим, що 21 серпня 2008 року між банком і відповідачкою ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № КІО0GA, за умовами якого банк надав відповідачці кредит на споживчі потреби в розмірі 232400 грн. терміном на 10 років із сплатою 20,04 % процентів річних, а позичальниця зобов'язалася повернути отриманий кредит і сплатити проценти за його користування.В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 21 серпня 2008 року між банком і відповідачкою було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_2 передала банку в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1.

Вказував, що за умовами кредитного договору позичальниця ОСОБА_2 мала повертати кредит та проценти щомісячними платежами у сумі 4804,03 грн.згідно графіку погашення кредиту (додаток № 1), однак не виконувала цих обов'язків має прострочену заборгованість, яка станом на 07 листопада 2017 року складає 676913,29 грн., яка включає тіло кредиту - 15795,29 грн., проценти - 2,34 грн., пеню - 661115,66 грн. У зв'язку із наведеним просив стягнути із відповідачки на користь банку частину боргу за кредитним договором у розмірі 106000 грн., з яких тіло кредиту - 15795,29 грн., проценти - 2,34 грн., пеню - 90202,37 грн.та судові витрати.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 24 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким вимоги банку задоволити у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушенням судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує хибністю висновків суду про недоведеність позову з огляду на неможливість встановити розмір боргу. Суд дав невірну оцінку наданому банком розрахунку заборгованості, який є чітким, зрозумілим, містить інформацію щодо періоду нарахування та суми боргу, в тому числі про погашення боргу на суму 205839,58 грн. за рахунок реалізації іпотечної квартири, а відтак даний розрахунок є належним доказом. Окрім того, судом не враховано, що 08 листопада 2013 року між банком і ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, в якій вони врегулювали боргові зобов'язання за кредитним договором, зменшивши борг та продовживши строк повернення кредиту. Відмовляючи у позові, суд звузив права позивача на судовий захист, з урахуванням часу на апеляційне оскарження рішення та понесення додаткових витрат на судовий збір.

Відповідачка ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 106000 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 21 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» і відповідачкою ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № КІО0GA, згідно якого банк надав відповідачці кредит на споживчі потреби в розмірі 232400 грн. із терміном повернення до 21 серпня 2018 року та сплатою 20,04 % процентів річних, а позичальниця у свою чергу зобов'язалася повернути отриманий кредит і сплатити проценти за його користування (а.с.7-9). Повернення кредиту передбачено шляхом внесення позичальницею щомісячних платежіву розмірі 4804,03 грн. відповідно до графіку платежів, вказаного в додатку № 1 до кредитного договору (а.с.10-11).

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком і відповідачкою 21 серпня 2008 року було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_2 передала банку в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1 (а.с.27).

Також, судом встановлено, що позичальниця ОСОБА_2 не виконувала обов'язків по щомісячному поверненню кредиту, покладених на неї умовами кредитного договору, мала просточену заборгованість, у зв'язку з чим за заявою банку 26 липня 2010 року нотаріусом вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_2 на користь банку 307538,98 грн. боргу за рахунок заставленого майна у вигляді квартири АДРЕСА_1 (а.с.29).

На підставі виконавчого напису 11 серпня 2010 року державним виконавцем відкрите виконавче провадження ВП № 21011992 (а.с.30-31).

Окрім того, встановлено, що 04 липня 2012 року банк надіслав відповідачці вимогу про дострокове (протягом тридцяти днів) погашення заборгованості за кредитним договором у зв'язку із неналежним виконанням його умов кредитного договору, яка залишена відповідачкою без задоволення (а.с.115).

У серпні 2012 року ПриватБанк звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, який рішенням Обухівського районного суду Київської області від 27 грудня 2012 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Київської області від 18 березня 2013 року, задоволено частково та звернуто стягнення в рахунок погашення боргу за кредитним договором від 21 серпня 2008 року в розмірі 625658,47 грн. на предмет іпотеки у вигляді квартири АДРЕСА_1 (а.с.35-37).

25 квітня 2013 року філією 10 ПП «Нива В.Ш.» були проведені прилюдні торги з реалізації вказаної квартири, що підтверджується Актом державного виконавця від 09 липня 2013 року та задоволено вимогу ПАТ КБ «Приватбанк» щодо стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором у розмірі 205839,58 грн. (а.с.32-34).

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПриватБанку, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки їх недоведеністю з огляду на неможливість встановлення судом розміру боргу.

При цьому суд виходив з того, що із доданого до позовної заяви розрахунку боргу станом на 07 листопада 2017 року неможливо встановити за який період борг нараховано та за який період позивач просить стягнути борг. Також в наданому розрахунку відображено перерахування виконавчою службою коштів на погашення заборгованості в сумі 205839,58 грн. від продажу іпотечної квартири, які з незрозумілих причин повернуті банком виконавчій службі і їх доля невідома. Таким чином, вбачається, що ПриватБанк відмовився від отримання належних йому коштів, натомість намагається ці кошти знову стягнути з відповідачки.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, оскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону, зроблені передчасно в результаті неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

В матеріалах справи наявний наданий банком розрахунок боргу відповідачки за кредитним договором, який є зрозумілим, в тому числі містить інформацію як щодо періоду нарахування із зазначенням календарних дат, так і щодо розміру боргу за відповідні періоди. Також розрахунок містить відомості про зарахування у травні-червні 2013 року коштів у розмірі 205839,58 грн., які надійшли від реалізації іпотечної квартири і відображені у графі «Сума погашеної пені» та відповідним зменшенням заборгованості у графі «Залишок простроченої заборгованості».

Отже висновок суду про неможливість встановити розмір боргу і як наслідок недоведеність вимог є безпідставним.

Окрім того, судом першої інстанції не враховано, що вже після реалізації іпотечної квартири в рахунок боргу банк і ОСОБА_2 08 листопада 2013 року уклали додаткову угоду № 1 до кредитного договору, в якій врегулювали існуючі на день її укладання боргові зобов'язання за кредитним договором, зменшивши борг та продовживши строк повернення кредиту (а.с.138). Також сторони затвердили новий графік повернення кредиту - додаток № 1 до додаткової угоди (а.с.139-141).

Наведені додаткова угода і графік також дають можливість встановити розмір боргу, що спростовує висновки про недоведеність вимог банку.

Суд наведеного не врахував, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов АТ КБ «ПриватБанк» не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі кредитного договору від 21 серпня 2008 року ОСОБА_2 отримала в ПриватБанку кредит на споживчі потреби в розмірі 232400 грн. строком до 21 серпня 2018 року із розрахунку 20,04 % річних, який зобов'язалася повернути та сплатити відсотки за його користування.

Також судом встановлено, що 08 листопада 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 уклали додаткову угоду № 1 до кредитного договору, в якій врегулювали існуючі на день укладання додаткової угоди боргові зобов'язання за кредитним договором і встановили нові права і обов'язки (а.с.138).

Зокрема згідно п.1.1 додаткової угоди сума заборгованості відповідачки за кредитом зменшена на суму 646696,50 грн. (проценти, комісія, пеня).

Згідно п.1.2 угоди дата остаточного повернення кредиту за договором встановлена до 20 листопада 2018 року.

Відповідно до п.1.3 додаткової угоди графік погашення кредиту (додаток № 1) викладено у новій редакції, зокрема розмір боргу за кредитом визначено у сумі 17385,73 грн., а розмір місячного платежу у розмірі 285,91 грн. (а.с.139-141).

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Встановлено, що позичальниця ОСОБА_2 не виконує передбачених додатковою угодою № 1 від 08 листопада 2013 року обов'язків по поверненню кредиту шляхом внесення щомісячних платежів і має прострочену заборгованість, що у свою чергу свідчить про порушення прав кредитора АТ КБ «Приват Банк».

Проте, колегія суддів прийшла до висновку, що права ПриватБанку захисту не підлягають з огляду на пропуск строку звернення до суду за захистом свого права.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За зобов'язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі (за періодичними платежами з моменту несплати окремого платежу) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково (ст.1050 ЦК України).

Підпункт 1.5.1 п.1.5 додаткової угоди № 1 до кредитного договору, укладеної між сторонами 08 листопада 2013 року, встановлює, що у разі порушення позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених графіком погашення кредиту, понад 30 днів терміном повернення кредиту, зазначеним у п.1.2 додаткової угоди (20 листопада 2018 року), є 31-й день з моменту порушення.

Такому положенню кореспондується п.п.1.5.2 додаткової угоди, згідно якого вся заборгованість за кредитом, починаючи із наступного дня, який слідує за днем повернення кредиту (32-й день), рахується простроченою.

Отже, сторони на власний розсуд врегулювали в додатковій угоді умови дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, визначивши, що термін дотрокового повернення коштів у повному обсязі настає автоматично у випадку несплати ОСОБА_2 чергового платежу чи його частини, без вчинення банком будь-яких дій, в тому числі без направлення позичальниці повідомлення.

Вказані умови згідно ст.629 ЦК України є обов'язковими для виконання сторонами.

Встановлено, що з моменту укладення додаткової угоди № 1 від 08 листопада 2013 року відповідно до наданого банком розрахунку відповідачка жодного разу не здійснила погашення боргу у розмірі, передбаченому графіком погашення кредиту (додаток № 1)

Поскільки перший платіж на погашення кредиту згідно графіку мав бути здійснений ОСОБА_2 20 листопада 2013 року, проте здійснений не був, то за приписами п.1.5 додаткової угоди строк користування кредитом вважається таким, що сплив на 31 день з моменту порушення, тобто 21 грудня 2013 року.

Отже, саме з цієї дати слід обраховувати перебіг позовної давності, бо на цей момент позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права і у нього виникло право на позов, тобто можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (аналогічна правова позиція щодо початку перебігу строку позовної давності у випадку зазначення у кредитному договорі про автоматичне настання терміну дострокового повернення кредиту у зв'язку із порушенням позичальником терміну платежів викладена в ряді постанов Верховного Суду України: від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2875цс15; від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1174цс16; від 07 грудня 2016 року у справі № 6-719цс16).

Даний позов пред'явлено АТ КБ «ПриватБанк» до суду у грудні 2017 року, що стверджується датою реєстрації позову в суді, тобто з пропуском трирічного строку і клопотання про його поновлення до суду першої інстанції не подавалося.

Відповідачкою ОСОБА_2 подано до суду першої інстанції письмову заяву про застосування строку позовної давності (а.с.98).

За таких обставин з огляду на те, що позивачем пропущено строк позовної давності за вимогою про повернення кредитних коштів, поновити який банк не просить, а також враховуючи заяву відповідачки про застосування строку позовної давності, суд застосовує позовну давність і відмовляє у позові з цих підстав.

Доводи відповідачки ОСОБА_2, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що перебіг строку позовної давності за вимогами позивача слід обраховувати з 18 березня 2013 року, тобто з моменту ухвалення апеляційним судом рішення про зверненя стягнення на предмет іпотеки, безпідставні, оскільки як вище вказувалося після судового рішення сторони уклали 08 листопада 2013 року додаткову угоду № 1 до кредитного догвоору, де врегулювали відносини за кредитним договором на власний розсуд, встановивши нові обов'язки. Дана угода є дійсною згідно ст.204 ЦК, яка встановлює презумпцію правочину, та має виконуватися відповідно до положень ст.629 ЦК України.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 травня 2018 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: