ПОСТАНОВА

Іменем України

19 вересня 2018 року м. Кропивницький

справа № 396/98/18

провадження № 22-ц/781/1511/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Дуковського О.Л.

суддів: Кіселика С.А., Письменного О.А.

з участю секретаря: Федоренко Т.О.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1;

представник позивача ( адвокат) - ОСОБА_2;

відповідач - ОСОБА_3;

представник відповідача (адвокат) - ОСОБА_4.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_1 на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 11 червня 2018 року, у складі головуючого судді Гарбуз О.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Посилався на те, що 14 серпня 2008 року відповідач взяв у борг у позивача грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 3600,00 доларів США, 1800,00 євро та 79000,00 гривень на підтвердження отримання вказаних грошових коштів відповідач склав розписку про їх отримання.

Зобов'язання щодо повернення грошових коштів відповідач пообіцяв виконати за першою вимогою, однак свої зобов'язання ОСОБА_3 повністю не виконав.

Залишок не погашеної суми боргу складає - 60000,00 грн.

Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 60000,00 грн. та вирішити питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України.

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 11 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права щодо спливу строку позовної давності, що призвело до ухвалення помилкового судового рішення у даній справі.

На апеляційну скаргу відповідач подав відзив, в якому просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Посилається на те, що суд першої інстанції правильно застосував трирічний строк позовної давності у відповідності до ст. 257 ЦК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, який підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, пояснення представника відповідача, яка просила відмовити у задоволенні скарги, дослідивши письмові докази у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, про задоволення скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на сплив строку позовної давності і доказів переривання такого строку позивачем не надано.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтувантися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно ч. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам виходячи із наступного.

ОСОБА_1 звертаючись з позовом про стягнення заборгованості за договором позики надав до суду оригінал розписки від 14.08.2008 року, з якої вбачається, що ОСОБА_3 отримав у борг від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3600,00 доларів США, 1800,00 євро та 79000,00 гривень. Строк повернення грошових коштів за розпискою не визначений. Розписка не передбачає сплати процентів від суми позики. Також містить напис про те, що непогашена сума боргу становить 60000,00 грн. (а.с. 48).

Також, при цьому суд звертає увагу, що свідки при написанні розписки були відсутні.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 визнається ними і не оспорювався.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідач повертав борг частинами, за усною домовленістю сторін, що не заперечують ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Строк повернення позики у розписці не встановлено, що відповідно до статті 1049 ЦК України надає позикодавцю право вимагати повернення грошей на першу вимогу.

З розрахунку заборгованості за договором позики наданого представником позивача вбачається, що відповідачем повертався борг частинами у добровільному порядку: 18.07.2014 року - в сумі 2500,00 дол. США; 20.07.2014 року - 1500,00 дол. США; 23.07.2014 року - 560,00 дол. США; 09.08.2014 року - 800,00 дол. США; 10.08.2014 року - 14 100,00 грн.; 11.08.2014 року - 14 200,00 грн.

Вказані періоди повернення грошових коштів за договором позики підтверджуються також відповідачем, що викладено у письмових поясненнях (а.с.84-86).

Відповідачем недоведений факт повернення заборгованості за договором позики у повному обсязі.

Права позивача порушено у зв'язку з неповерненням грошових коштів відповідачем за договором позики, з чим погодився і суд першої інстанції.

Суд першої інстанції помилково вважав, що перша вимога була пред'явлена у 2014 році, а тому строк позовної давності необхідно рахувати з дня останнього платежу - 11.08.2014 року.

З дослідженої боргової розписки та пояснень сторін вбачається, що графік повернення боргу чи його окремих частин ними не встановлювалося. Через те, чергові платежі в рахунок погашення боргу відповідач проводив на свій розсуд і за відсутності спору з позикодавцем.

В матеріалах справи міститься претензійний лист від 15.01.2018 року складений представником позивача, в якому просить з метою досудового врегулювання спору та відновлення порушеного майнового права позикодавця - ОСОБА_1 негайно сплатити борг за договором позики грошових коштів у розмірі - 60000,00 грн. (а.с.16).

Докази отримання відповідачем вказаного претензійного листа у матеріалах справи відсутні.

З позовом про стягнення заборгованості за договором позики позивач звернувся у січні 2018 року, але відповідач у добровільному порядку не сплатив заборгованість за даним договором після звернення позивача з такою вимогою до суду.

Оскільки, договором позики не передбачено строк повернення грошових коштів, а часткова сплата боргу відбувалася за усною домовленістю сторін, про що вони не заперечують, пред'явлення першої вимоги слід визначати з дня подання позову - 21.01.2018 року.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної даності, про застосування якою заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Колегія суддів, не погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку зі спливом визначеного статтею 257 ЦК України строку позовної давності, оскільки перебіг строку позовної давності у даній справі слід визначати з часу коли позивач дізнався про своє порушене право в січні 2018 року.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідач на підставі ст.1046 ЦК України зобов'язаний повернути позикодавцеві - позивачу у справі, непогашену суму боргу за договором позики.

Враховуючи невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування судом норм матеріального права, відповідно до ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про стягнення з відповідача боргу за договором позики.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Кіровоградської області,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 11 червня 2018 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2) заборгованість за договором позики грошових коштів у розмірі - 60000,00 грн.

В порядку розподілу судових витрат стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь Держави судовий збір у розмірі - 1057,20 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення/

Постанова складена - 24.09.2018 року.

Головуючий суддя: О.Л. Дуковський

Судді: С.А. Кіселик

О.А.Письменний