Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 334/2141/17 Головуючий у 1-й інстанції: Кулик В.Б.
Провадження № 22-ц/778/2063/18 Суддя-доповідач Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Полякова О.З.

Суддів Крилової О.В.

Воробйової І.А.

При секретарі Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона з 2006 року жила однією сім'єю з ОСОБА_3, без реєстрації шлюбу. При цьому, ОСОБА_3 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який був розірваний на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30.05.2011 року.

11.01.2016 року ОСОБА_3 уклав з ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК» договір банківського вкладу і поклав накопичені ними під час спільного проживання кошти в сумі 287 345 грн. під відсотки на депозит. Умовами договору було передбачено відкриття двох рахунків: вкладного, на який в день укладення договору було зараховано суму вкладу в розмірі 287 385 грн. 00 коп. та поточного, для зарахування відсотків, які нараховуються на суму вкладу.

Станом на 01.02.2017 року залишки на рахунках, відкритих на ім'я ОСОБА_3, дорівнювали: на вкладному рахунку 287 385 грн. 00 коп.; на поточному рахунку 65 357 грн. 48 коп.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 помер.

28 грудня 2016 року вона звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріальні округу Кукурудз Т.Ю. із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_3 як спадкоємець четвертої черги за законом. Проте, оскільки вона фактично проживала не за адресою реєстрації місця проживання ОСОБА_3 її належність до кола спадкоємців четвертої черги за законом підлягала визначенню в судовому порядку шляхом встановлення факту їхнього спільного проживання однією сім'єю від моменту розірвання його шлюбу з ОСОБА_5 і до дня відкриття спадщини, тому вона звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з відповідною заявою в порядку окремого провадження. Проте незадовго до судового розгляду їй стало відомо, що до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_3 звернувся його рідний брат - відповідач ОСОБА_3, як спадкоємець другої черги за законом.

Вважає, що, кошти внесені ОСОБА_3 за договором про розміщення вкладу «ГОТІВКА ЩОМІСЯЦЯ» від 11.01.2016 року на депозит в ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК», разом з нарахованими відсотками є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_3, в якій належна їй частка дорівнює 1/2. Друга половина суми є часткою ОСОБА_3, яка і входить до складу спадкової маси і підлягає спадкуванню в загальному порядку.

Враховуючи вищевикладене просила суд встановити факт її спільного проживання з ОСОБА_3 без укладання шлюбу в період з 11.06.2011 року і по день смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року; визнати за нею право на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно, що складається з грошового вкладу з відповідними відсотками, що перебувають на зберіганні в ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК» в розмірі 287 385 грн. та 65 357 грн. 48 коп.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20березня 2018 року позов задоволено.

Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_4 з ОСОБА_3 без укладання шлюбу в період з 11.06.2011 року і по день смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Визнано за ОСОБА_4 право на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно, що складається з грошового вкладу з відповідними відсотками, що перебувають на зберіганні в ПАТ «ПЛАТИНУМ БАНК» на підставі договору про розміщення вкладу «ГОТІВКА ЩОМІСЯЦЯ» від 11.01.2016 pоку, загальний залишок яких станом на 01.02.2017 року дорівнює 352742,48рн. і було набуте за час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3, померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду, ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і

обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів

апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до

висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права .

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що остання довела належними та допустимими доказами факт спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_3, в зв'язку з чим дійшов висновку про те, що кошти, які залишились на депозитному рахунку ОСОБА_3 після його сперті належать їй на праві спільної сумісної власності.

Однак, колегія не може погодитись з таким висновком суду з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Частинами 1-2, 4 ст. 3 Сімейного Кодексу України визначено, що сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

За правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Аналізуючи вищенаведені норми матеріального права слід дійти висновку, що особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до положень ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

На підтвердження своїх позовних вимог стосовно факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_3, ОСОБА_4, як на один із доказів посилалась на обвинувальний вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23.04.2007 року в якому була зазначена адреса проживання ОСОБА_3: АДРЕСА_1, яка належить їй та її дітям на праві власності, що і є доказом того, що вона проживала з ОСОБА_3 однією сім'єю.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції теж посилався на вищевказаний вирок суду, як на один із доказів на підтвердження факту проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Однак, колегія не погоджується з таким висновком суду, оскільки, як вбачається зі змісту вироку Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23.04.2007 року ОСОБА_3 на 2006 рік проживав зовсім з іншою особою, а саме з гр. ОСОБА_7 (а.с. 18).

Зазначення у вироку адреси місця проживання ОСОБА_3 за адресою позивача не є безперечним доказом того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 проживали однією сім'єю та вели спільне господарство, оскільки квартира за адресою: АДРЕСА_1 не є місцем постійного проживання ОСОБА_4, яка навіть за вказаною адресою не зареєстрована.

Окрім цього вказаний вирок суду, листи архівного відділу адміністрації Мценського району Орловської області РФ покладені судом в основу доказової бази для задоволення позову відносяться до 2007 року і не охоплюють період 2011-2016 років, за який позивачка прохає визнати факт спільного проживання з померлим.

Також не свідчить про факт постійного спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 однією сім'єю, виписка по угоді №00424776 від 11.01.2016 року з зазначенням адреси: АДРЕСА_1 оскільки зазначена обставина є свідченням виключного того, що ОСОБА_3 міг проживати разом з ОСОБА_4 саме в 2016 році, проте аж ніяк не є доказом їхнього проживання саме в період з 11.06.2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Окрім того, покази свідків, які були допитані під час розгляду справи також не є підтвердженням сталих сімейних відносин ОСОБА_4 та ОСОБА_3, оскільки з їх пояснень вбачається лише те, що вони бачили ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом, вважали їх сім'єю, однак вони не змогли підтвердити наявність у останніх спільного бюджету та ведення ними спільного господарства.

Верховний суд України у справі № 6-1327цс 15 виклав Правовий висновок про наступне: „ Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежмо від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статті 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця...".

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна пращ подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.»

Така ж правова позиція викладена Верховним судом України у справі № 6-1568 цс16, № 6-399цс17. До аналогічного висновку прийшов ВССУ у рішенні від 09.11.2016 у справі №234/121/40/14-ц, ВССУ в ухвалі від 14.12.2016 у справі № 331/7292/15-ц.

Викладене свідчить, що для визнання майна, придбаним чоловіком та жінкою під час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а також придбаного подружжям, належить довести наявність двох складових одночасно: придбання майна під час спільного проживання; джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця.

Заявляючи про спільне проживання з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зазначала, що вона та ОСОБА_3 набули спільне майно - грошові кошти в сумі 352 742,48 грн., які зберігаються на депозитному рахунку в ПАТ «Платинум Банк», який був оформлений на ім'я ОСОБА_3, однак жодного доказу того, що зазначені кошти були накопичені за рахунок спільних зусиль та спільною працею, ОСОБА_4 суду надано не було.

З наданих суду довідок про розмір пенсії ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вбачається, що навіть спільно проживаючи ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не мали можливості накопичити кошти у розмірі більш ніж 350 000 грн., оскільки розмір їхніх пенсій досить малий (розмір пенсії ОСОБА_4 1284,65 грн. (а.с. 151), розмір пенсії ОСОБА_3 за період з 11.06.2011 року по день його смерті склав 69 605 грн. (а.с. 149), будь-яких інших доходів окрім пенсії вони не мали.

Більш того, ОСОБА_4 взагалі не змогла аргументовано пояснити як суду першої так і апеляційної інстанції джерело походження вказаних коштів, що є свідченням того, що ОСОБА_4 ніякого відношення до зазначених грошових коштів не має.

Відповідач не заперечуючи факт знайомства його покійного брата з позивачкою, категорично не погоджується з приводу наявності факту їх сумісного проживання.

Слід зауважити, що ОСОБА_4 стверджуючи факт спільного проживання з ОСОБА_3 однією сім'єю після смерті останнього, не приймала участі у його похованні, посилаючись на наявність захворювання на той період, всі витрати на поховання ОСОБА_3 поніс виключно його брат ОСОБА_3, який є відповідачем у справі. Але і на теперішній час ОСОБА_4 навіть не знає де похований ОСОБА_3, про спільне проживання однією сім'єю з яким стверджує.

Зазначені обставини були встановлені під час розгляду справи.

Окрім того, колегія звертає увагу на ту обставину, що ОСОБА_4 за час нібито спільного проживання з ОСОБА_3 жодного разу не була у його квартирі.

Вказана обставина також свідчить про необґрунтованість доводів позивача наведених в обґрунтування вимог щодо встановлення факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_3

З урахуванням викладеного, колегія вважає, що висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позову є хибними, оскільки позивачем не було доведено належними та допустимими доказами факту ведення спільного господарства з ОСОБА_3,в зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та невірного застосування норм матеріального і процесуального права, з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

В силу вимог ч.1,13ст.141 ЦПК України в разі задоволення апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, має право на компенсацію судових витрат у вигляді судового збору, понесених нею під час розгляду справи.

Проте, враховуючи ухвалу апеляційного суду від 19.04.2018 року про відстрочення сплати судового збору, судовій збір за апеляційний розгляд справи підлягає стягненню з позивача в дохід держави.

Керуючись ст. ст. 141, 376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2018 року у цій справі - скасувати, прийняти нову постанову за якою:

«У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір в розмірі 3606 (три тисячі шістсот шість) гривень 57 (п'ятдесят сім) копійок.»

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 22. 06.2018 року.

Головуючий:

Судді: