Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 757/29578/14

провадження № 61-755св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - Державна адміністрація залізничного транспорту України,

третя особа: первинна профспілкова організація апарату Укрзалізниці, голова первинної профспілкової організації апарату Укрзалізниці Грищенко Юрій Михайлович, Міністерство інфраструктури України,

розглянув у порядку спрощеного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 квітня 2017 року у складі судді Писанця В. А. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Кравець В. А., Кулікової С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державної адміністрації залізничного транспорту України (далі - Укрзалізниця) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що він з 01 листопада 2007 року перебував у трудових відносинах з відповідачем. Наказом першого заступника Генерального директора Укрзалізниці від 26 серпня 2014 року № 1967/ос його було звільнено із займаної посади старшого ревізора відділу контролю за фінансово-господарською діяльністю структурних підрозділів Управління контролю та внутрішнього аудиту фінансово-господарської діяльності структурних підрозділів Головного управління контролю та внутрішнього аудиту Укрзалізниці, у зв'язку зі скороченням штату, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, з 26 серпня 2014 року. В подальшому листом Департаменту управління персоналом Укрзалізниці від 03 вересня 2014 року №Кадр-24/206 його було повідомлено, що датою звільнення буде перший день по виходу на роботу після закриття листка непрацездатності. Першим днем виходу на роботу після закриття листка непрацездатності є 16 жовтня 2014 року. Однак звільнено позивача було наказом від 27 жовтня 2014 року №3945/ос.

Позивач вважає, що його звільнили незаконно з порушенням статей 40, 42, 43 КЗпП України, оскільки: звільнення відбулось в період тимчасової непрацездатності; не було запропоновано переведення на іншу роботу та отримання відмови від такого переведення; без надання переважного права залишитись на роботі при скороченні чисельності, оскільки він має більш високу кваліфікацію та тривалий безперервний стаж роботи в Укрзалізниці на посаді порівняно з особами, які були залишені на робот; звільнення відбулось без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації апарату Укрзалізниці; звільнення відбулось при наявності заборони здійснення скорочення працівників Укрзалізниці, встановленої наказами Укрзалізниці від 14 липня 2014 року №395-Ц/од, від 28 липня 2014 року №455-Ц/од та статті 3 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування».

З урахуванням викладеного та доповнень до позову ОСОБА_3 просив: визнати незаконними та скасувати наказ Державної адміністрації залізничного транспорту України від 26 серпня 2014 року №1967/ос «Про припинення трудового договору» та наказ Державної адміністрації залізничного транспорту України від 27 жовтня 2014 року № 3945/ос, яким звільнено позивача з роботи у зв'язку зі скороченням штату за пунктом 1 статті 40 КЗпП України»; поновити на роботі в Департаменті адміністрації залізничного транспорту (Укрзалізниця) на посаді старшого ревізора управління контролю фінансово-господарської діяльності Департаменту внутрішнього контролю Укрзалізниці; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 273 479,97 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 квітня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Державної адміністрації залізничного транспорту України від 26 серпня 2014 року №1967/ос та наказ Державної адміністрації залізничного транспорту України від 27 жовтня 2014 року № 3945/ос «Про припинення трудового договору з ОСОБА_3 та звільнення у зв'язку зі скороченням штату за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_3 на роботі в Департаменті адміністрації залізничного транспорту України на посаді старшого ревізора управління контролю фінансово-господарської діяльності Департаменту внутрішнього контролю Укрзалізниці. Стягнуто на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 273 479, 97 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення позивача відбулось з порушенням трудового законодавства, а саме - позивачу з дня його попередження про вивільнення до дня розірвання з ним трудового договору відповідачем не пропонувалась інша робота на підприємстві незалежно від структурного підрозділу, зокрема, не пропонувалися всі вакансії роботу за якими міг би виконувати ОСОБА_3 з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Крім того, звільнення ОСОБА_3 відбулося без згоди профспілкової організації. Отже з урахуванням того, що звільнення ОСОБА_3 відбулось з порушенням трудового законодавства, його позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року апеляційну скаргу Державної адміністрації залізничного транспорту України задоволено, рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем не доведено порушення його прав при звільненні, рішення місцевого суду не обґрунтоване та не відповідає фактичним обставинам у справі.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили змінити судове рішення першої інстанції шляхом доповнення описової та мотивувальної частин цього рішення обґрунтуваннями визнання незаконними та скасування оскаржуваних наказів, оскільки ці накази були видані в період тимчасової непрацездатності позивача, та скасувати рішення апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції, помилково вказано назву відповідача «Державна адміністрація залізничного транспорту України» замість правильної назви «Державна адміністрація залізничного транспорту України (Укрзалізниця)».

Також заявник в касаційній скарзі не погоджується з рішенням апеляційного суду, посилаючись на те, що апеляційний суд помилково вказав на те, що Державна адміністрація залізничного транспорту України (Укрзалізниця) перебуває в стані припинення, тому трудові відносини позивача не можуть бути продовжені з ПАТ«Укрзалізниця», оскільки він просив поновити його на роботі в Державній адміністрації залізничного транспорту України (Укрзалізниця), а не в ПАТ«Укрзалізниця». Крім того заявник не погоджується з висновком апеляційного суду про те, що відповідачем при звільненні позивача була отримана згода профспілкової організації, оскільки в матеріалах справи міститься звернення до Голови профспілкового комітету Укрзалізниці про надання погодження на звільнення за скороченням штату 30 працівників, серед яких був відсутній позивач. Вказане звернення підписане не уповноваженою особою підприємства, а саме в. о. начальника Головного управління кадрової та соціальної політики ОСОБА_6, який не є роботодавцем.

Крім того, заявник не погоджується з рішенням апеляційного суду в частині стягнення з нього на користь відповідача судового збору в розмірі 6 528,50 грн, оскільки відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі від сплати судового збору звільняються під час розгляду справи в усіх інстанціях.

Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Державна адміністрація залізничного транспорту України подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржуване судове рішення апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для його скасування немає.

Ухвалою Верховного Суду від 19 липня 2018 року справу № 757/29578/14 за позовом ОСОБА_3 до Державної адміністрації залізничного транспорту України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішенні апеляційної інстанції - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що позивач з 2007 року перебував у трудових відносинах з відповідачем.

Наказом відповідача від 29 квітня 2014 року №155-ц/од «Про внесення змін до структури Укрзалізниці», відповідно до Положення про Державну адміністрацію залізничного транспорту України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 лютого 1996 року № 262, з метою впорядкування структури апарату управління Державної адміністрації залізничного транспорту України, ліквідовано з 30 липня 2014 року Головне управління контролю та внутрішнього аудиту та утворено з 30 квітня 2014 року в апараті Укрзалізниці Управління контролю та внутрішнього аудиту чисельністю 18 штатних одиниць.

27 травня 2014 року Державна адміністрація залізничного транспорту України направила ОСОБА_3 повідомлення від №93-1-10/5 про те, що на підставі наказу Укрзалізниці від 29 квітня 2014 року №155-Ц/од «Про внесення змін до структури Укрзалізниці» та Переліку від 06 травня 2014 року №22 змін до штатного розпису, Головне управління контролю та внутрішнього аудиту ліквідується з 30 липня 2014 року, а посада, яку він займає, вилучається зі штатного розпису, трудовий договір буде розірвано на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України не раніше 30 липня 2014 року.

Вказане повідомлення ОСОБА_7 отримав 06 червня 2014 року.

26 серпня 2014 року першим заступником генерального директора Державної адміністрації залізничного транспорту України видано наказ (розпорядження) № 1967/ос про звільнення ОСОБА_3 з посади старшого ревізора відділу з контролю за фінансово-господарською діяльністю структурних підрозділів управління контролю та внутрішнього аудиту фінансово-господарської діяльності структурних підрозділів Головного управління контролю та внутрішнього аудиту, у зв'язку зі скороченням штату за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Наказом від 28 серпня 2014 року до вищевказаного наказу від 26 серпня 2014 року було внесено зміни в частині дати звільнення та викладено в такій редакції: «звільнити з займаної посади в перший день по виходу на роботу після закриття листка непрацездатності».

Відповідно до листка непрацездатності від 26 серпня 2014 року серія АГО №102041 ОСОБА_3 мав приступити до роботи 16 жовтня 2014 року.

Наказом від 27 жовтня 2014 року № 3945/ос ОСОБА_3 звільнено із займаної посади 16 жовтня 2014 року у зв'язку зі скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

З обставин справи, встановлених судом, вбачається, що дійсно у відповідача мало місце скорочення штату працівників, скорочувалася посада позивача, який попереджався за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником (частина друга статті 43 КЗпП України).

Згідно із частиною п'ятою статті 43 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Як встановлено судом апеляційної інстанції Головне управління кадрової та соціальної політики Державної адміністрації залізничного транспорту України 24 липня 2014 року зверталося до Голови профспілкового комітету апарату Укрзалізниці з приводу надання згоди на звільнення за скороченням штату 30 працівників Головного управління контролю та внутрішнього аудиту.

Однак відповідь від Первинної профспілкової організації апарату Укрзалізниці на вказане звернення відповідача в матеріалах справи відсутня.

З урахуванням вказаних обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що звільнення ОСОБА_3 було погоджено з профспілковим комітетом, оскільки відсутнє рішення профспілкового комітету про надання чи ненадання згоди на звільнення ОСОБА_3, що узгоджується з положеннями частини п'ятої статті 43 КЗпП України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем порушення його прав при звільненні.

Доводи заявника в касаційній скарзі про те, що наказ про звільнення був прийнятий в період його тимчасової непрацездатності не заслуговують на увагу, оскільки до наказу від 26 серпня 2014 року № 1967/ос були внесені зміні та остаточно позивач був звільнений з 16 жовтня 2014 року відповідно до наказу від 27 жовтня 2014 року № 3945/ос.

Посилання заявника в касаційній скарзі щодо помилкового висновку апеляційного суду про те, що Державна адміністрація залізничного транспорту України (Укрзалізниця) перебуває в стані припинення, тому трудові відносини позивача не можуть бути продовжені з ПАТ«Укрзалізниця», оскільки він просив поновити його на роботі в Державній адміністрації залізничного транспорту України (Укрзалізниця), а не в ПАТ«Укрзалізниця», є безпідставними, оскільки ОСОБА_3 відмовлено в позові за недоведеністю, а не з тих підстав на які посилається заявник.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків апеляційного суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», § 58, від 10 лютого 2010 року).

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення суду апеляційної інстанції, оскільки судове рішення є законними та обґрунтованим.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. А. Стрільчук
С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний
Г. І. Усик