Справа № 500/5692/16-ц
Провадження № 2/500/998/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2018 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючий - суддя Швець В.М.,

при секретарі Наконечній В.А.,

за участю позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ізмаїл цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу, які згодом уточнив, та просив стягнути з відповідача на його користь суму основного боргу - 1279000грн., 3 відсотка річних за прострочення повернення боргу в сумі 191850грн. та моральну шкоду в сумі 125000грн (а.с.85). Свої вимоги позивач мотивував тим, що 2 листопада 2009 року він передав відповідачу в борг 50000 доларів США на строк 4 роки до 2 листопада 2013 року, про що було складено дві розписки відповідно на 20000 та 30000 доларів США. Але відповідач борг не повернув, тому позивач просить стягнути з відповідача борг за курсом НБУ, якій він розрахував виходячи з курсу 25,58грн. за 1 долар США в сумі 1279000грн. також просить стягнути три відсотка річних в сумі 191850грн. та моральну шкоду в сумі 125000грн. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтвердив.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі. Дали пояснення, що відповідач дійсно 2 листопада 2009 року отримав від позивача 50000 доларів США, але за однією розпискою на всю суму та строк один рік. Борг повернув, але підтвердження цього не має. На прохання позивача в жовтні 2016 року написав дві розписки відповідно на 20000 та 30000 доларів США, що він нібито їх отримав в борг 2 листопада 2009 року на строк 4 роки. Відповідач просив призначити експертизу з метою встановлення часу написання двох розписок на 20000 та 30000 доларів США із строком на 4 роки, але позивач не погодився. Тому відповідач просить застосувати строк позовної давності до вимог позивач, як до вимог за розпискою від 2 листопада 2009 року на 50000 доларів США строком на один рік (а.с.93).

У відповідності зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів.

Перевіривши матеріали справи, суд вважає позов не обґрунтованим і таким, що не може бути задоволеним.

Згідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, а тому відповідно до ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню факт того, що відповідач ОСОБА_3 2 листопада 2009 року отримав в борг від позивача ОСОБА_1 50000 доларів США. Також сторони визнали, що в жовтні 2016 року між сторонами ніякі суми в борг не передавалися. Суд вважає, що форма договору позики, передбачена ст.1047 ЦК України, сторонами дотримана шляхом складання розписки. Згідно ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.625 ЦК України - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Відповідач не надав суду жодного доказу належного, допустимого та достовірного у відповідності до ст.ст.77-79 ЦПК України в підтвердження повернення сум, отриманих в борг.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення. Відповідно до курсу НБУ на день розгляду справи 13 червня 2018 року - курс долару США до української гривні становить 2608,7490грн. до 100 доларів США. Таким чином сума заборгованості становить 1304374грн. 50коп. (50000 х 2608,7490/100), але позивач просив стягнути з відповідача 1279000грн. виходячи з курсу 25,58грн. за 1 долар США, тому суд розглядає справу в межах позовних вимог відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України.

Але суд бере до уваги, що згідно до ст.146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Відповідач заявляв клопотання про призначення судової технічної експертизи з метою встановлення часу написання двох розписок від 2 листопада 2009 року, згідно яких він на строк 4 роки отримав на 20000 та 30000 доларів США, стверджуючи, що вони були написані в жовтні 2016 роки, коли він ніяких грошей не отримував. Позивач в судовому засіданні відмовився надати оригінали розписок від 2 листопада 2009 року на 20000 та 30000 доларів США для проведення експертизи, тому суд, відповідно до ст.146 ЦПК України, визнає факт того, що ці розписки були складені в жовтні 2016 року без передачі грошей минулою датою, а розписка від 2 листопада 2009 року була складена на суму 50000 доларів США на строк один рік. Це також підтверджується аудіо записом та його розшифровкою (а.с.108) розговору між позивачем та відповідачем, про існування якого сторони також не заперечували.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа і на підставі установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошових коштів із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Як встановлено вище наведеними доказами розписки від 2 листопада 2009 року на 20000 та 30000 доларів США, відповідач видав в жовтні 2016 року без отримання грошей та минулою датою, а отже ці розписки не можуть вважатися як документи, що підтверджує боргове зобов'язання.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини принцип належного здійснення правосуддя передбачає, що у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позиції сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominenv. Finland) від 1 липня 2003 року, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, п. 30).

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України, стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року).

Згідно із положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті, відповідно до ст.265 ЦПК України.

Згідно із статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Враховуючи вищенаведені норми, суд доходить висновку, що написання розписок в жовтні 2016 року без передачі грошей та минулою датою свідчить про те, що між сторонами не виникли боргові зобов'язання. А тому відсутні підстави для задоволення вимог позивача щодо стягнення боргу за розписками від 2 листопада 2009 року на 20000 та 30000 доларів США.

Аналогічного висновку щодо оцінки розписки дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 21 березня 2018 року, справа № 211/3035/14-ц, провадження № 61-3673св18.

Крім, того, щодо розписки від 2 листопада 2009 року на суму 50000 доларів США строком на один рік, то суд враховує, що Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до ст.252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Ст.253 ЦК України встановлює, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідно календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ст.254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права абоінтересу. Ст.257 ЦК України встановлює, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Ст.258 ЦК України встановлює, що позовна давність в одін рік встановлюється, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до матеріалів справи та норм ст.ст.260,261 ЦК України строк позовної давності за вимогами позивача ОСОБА_1 по розписці від 2 листопада 2009 року на суму 50000 доларів США строком на один рік почав відраховуватися зі спливом строку надання грошей в борг з 2 листопада 2010 року і загальний строк сплив через три роки 2 листопада 2013 року. В суд позивач звернувся 27 жовтня 2016 року (а.с.2), тобто з пропущенням строку давності. Такій висновок співпадає з позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року по справі № 6-210цс16.

Відповідно до ст.267 ЦК України сплив позовної давності ,про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Строк позовної давності для вимог позивача сплив, заява про застосування строку від відповідача надійшла (а.с.93).

За таких обставин суд вважає що й за таких умов позов не підлягає задоволенню, тому що позивач пропустив строк позовної давності, жодного доказу належного, допустимого та достовірного у відповідності до ст.ст.77-79 ЦПК України в підтвердження поважності пропуску строку давності позивач суду не надав.

Щодо вимог про стягнення 3 відсотків річних, то з оглядом на вищенаведене суд не бачить жодних підстав для стягнення таких сум, крім того, позивач не надав ніякого розрахунку, щодо цих вимог. Крім того, в судовому засіданні позивач визнавав, що відповідач повертав йому якісь грошові суми у якості відсотків, але розрахунку та конкретних сум позивач не вказав.

Вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають, тому що вони взагалі ніяким чином не аргументовані, не підтверджені ніякими доказами, відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, але при виникненні між сторонами договірних відносин, за їх невиконання передбачена інша відповідальність.

Тому суд доходить до висновку, що всі вимоги позивача не обґрунтовані і не можуть бути задоволені.

Керуючись ст.ст.22,202,207,251-254,256-261,267,526,533,625,1046,1047,1049 ЦК України, ст.ст.11-13,76-82,258,259,263-265,268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 червня 2018 року.

Суддя: ОСОБА_5