Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 641/6018/16-ц

провадження № 61-20474св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2, на рішення апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року у складі колегії суддів: Сащенко І. С., Овсяннікової А. І., Коваленко І. П.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_1, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення.

Позов мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_4, матері недієздатного ОСОБА_2 На підставі рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 25 лютого 2011 року право власності на спірну квартиру перейшло до ОСОБА_5 01 квітня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири. 12 травня 2011 року ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу передала квартиру ОСОБА_3

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 29 травня 2015 року позовну заяву ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений 01 квітня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, скасовано запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на квартиру, витребувано квартиру з незаконного володіння ОСОБА_3 та повернуто єдиному спадкоємцю після ОСОБА_4 - ОСОБА_2

Проте, відповідач продовжує проживати в спірній квартирі.

Просила виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 23 лютого 2017 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1.

Суд першої інстанції задовольняючи позов виходив з його обґрунтованості та необхідності виселення відповідачки з займаного нею житлового приміщення.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 23 лютого 2017 року скасовано.

В задоволенні позову ОСОБА_1, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що не надано суду доказів про те, що ОСОБА_2 чи його представник отримав в нотаріуса свідоцтво про право власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом чи заповітом, чи це право було визнано за ним в судовому порядку, а також те, що це право зареєстровано у відповідному державному реєстрі, а тому ОСОБА_2 не набув право вимагати виселення іншої особи зі спірної квартири позивачкою.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв'язку подало до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року та залишити в силі рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 23 лютого 2017 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосування судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд помилково скасував законне рішення суду першої інстанції, неправильно застосував норми матеріального права, а саме 316, 317, 319, 321 ЦК України, вважаючи що не оформлення права власності спадкоємцем не позбавляє його права вимагати виселення із його нерухомого майна особи, яка не набула такого права власності та фактично проживає в квартирі незаконно.

Відзив на касаційну скарну відповідачем не подано.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу.

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 25 лютого 2011 року визнано дійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 10 листопада 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 За ОСОБА_5 визнано право власності на спірну квартиру.

01 квітня 2011 року ОСОБА_7, діючи від імені ОСОБА_5, укладено з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С. І.

12 травня 2011 року спірна квартира була відчуджена, шляхом укладання договору купівлі-продажу між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гуменною О. І., ОСОБА_3 зареєструвала своє право власності в порядку, встановленому статтею 182 ЦК України.

Встановлено, що ОСОБА_2 звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4, у зв'язку з чим заведена спадкова справа від 31 травня 2011 року № 51226659.

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 29 травня 2015 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 01 квітня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С. І.; скасовано запис № 29722391 від 07 квітня 2011 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1, внесений приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С. І. в державний реєстр прав власності на нерухоме майно; витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 та повернуто належну ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 14 липня 2015 року рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 29 травня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області 14 липня 2015 року залишено без змін.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд першої інстанції дав належну оцінку доводам позивача, що недієздатний ОСОБА_2 є спадкоємцем його матері ОСОБА_4, а тому на підставі статті 1268 ЦК України, до нього перейшли усі права і обов'язки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини.

Судом установлено, що 02 червня 2016 року позивачем ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_3 направлено лист про звільнення нею квартири АДРЕСА_1, відповідно до рішень суду.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майна.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

Таким чином, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів (стаття 212 ЦПК України 2004 року), дійшов правильного висновку про те, що порушені права ОСОБА_2 як власника спірного житла підлягають захисту.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2017 року скасувати,а рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 23 лютого 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення суду апеляційної інстанції втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: В. І. Журавель

В.М. Коротун

В. І. Крат

В.П. Курило