ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 205/5144/14-ц

провадження № 61-1606св17

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Новокадацька районна у м. Дніпропетровську рада,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Дніпропетровська міська рада,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Новокадацької районної у м. Дніпропетровську ради на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2015 року, ухвалене колегією у складі суддів: Каратаєвої Л. О., Корчакової Н. О., Григорченка Е. І.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року Ленінська районна у м. Дніпропетровську рада звернулась з позовом до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Дніпропетровська міська рада, про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Посилалась на те, що відповідач використовує земельну ділянку по АДРЕСА_1 без документів, які б підтверджували право власності або право користування земельною ділянкою.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 6 листопада 2014 року, ухваленим у складі судді Скрипник К. О., позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_4 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення торгівельного кіоску в районі будинку АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно з частиною першою статті 116 ЗК Українигромадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель комунальної власності за рішенням органу місцевого самоврядування. Відповідачем не надано доказів на підтвердження виділення у користування земельної ділянки по АДРЕСА_1 для встановлення торгівельного кіоску, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 6 листопада 2014 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради до ОСОБА_4 про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з недоведеності належності ОСОБА_4 торгівельного кіоску в районі будинку АДРЕСА_1 і безпідставності пред'явлених до нього вимог про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Рішенням Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради від 15 квітня 2016 року змінено її назву на Новокадацьку районну у м. Дніпропетровську раду.

У липні 2016 року Новокадацька районна у м. Дніпропетровську рада звернулась до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що у відповідача відсутні документи на право постійного користування та право оренди землі, що є порушенням статей 125, 126 ЗК України, та не надано доказів на підтвердження користування спірною земельною ділянкою. Відповідно до статті 16 Закону України «Про оренду землі» просить касаційну скаргу задовольнити.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З акта № 35 перевірки дотримання вимог земельного законодавства групи по самоврядному контролю за використанням та охороною земель виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради судами встановлено, що станом на 4 березня 2014 року відповідач користувався земельною ділянкою площею 12 кв.м, на якій розмістив кіоск. Документи на право постійного користування або на право оренди землі відсутні, що є порушенням статей 125, 126 ЗК України.

Такі обставини дали суду першої інстанції підстави для висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо повернення самовільно зайнятої земельної ділянки і зобов'язання відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення торгівельного кіоску в районі будинку АДРЕСА_1.

Згідно зі статтею 212 ЗК Українисамовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Під самовільним зайняттям земельної ділянки розуміються будь-які дії, що свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними (стаття 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель»).

Відповідно статті 60 ЦПКУкраїни у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 57 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 58 ЦПКУкраїни у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Встановивши відсутність у матеріалах справи доказів належності торгівельного кіоску в районі будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_4, який вказаний факт під час розгляду справи заперечував, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів порушення відповідачем земельного законодавства шляхом самовільного зайняття земельної ділянки.

Доводи касаційної скарги про те, що належність торгівельного кіоску в районі будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_4 підтверджується актом № 35 перевірки дотримання вимог земельного законодавства групи по самоврядному контролю за використанням та охороною земель виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, відхиляються касаційним судом, так як у даному акті відсутнє посилання на документи, на підставі яких встановлено власника кіоску. Надані відповідачем при складанні акта пояснення не підтверджують право власності на кіоск, у якому, згідно з наданими під час розгляду справи у судах попередніх інстанцій поясненнями ОСОБА_4, він працював продавцем.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судового рішення, оскільки суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Україниє підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення апеляційного суду без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов'язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Новокадацької районної у м. Дніпропетровську ради залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов В. А. Стрільчук