Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 289/1845/14-ц

провадження № 61-25245 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представники позивача - ОСОБА_5;

відповідач - ОСОБА_6;

представники відповідача - ОСОБА_7;

треті особи: Вишнева міська державна нотаріальна контора Київської області та Забілоцька сільська рада Радомишльського району Житомирської області;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 - на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 28 березня 2017 року у складі судді Невмержицького І. М. та рішення апеляційного суду Житомирської області від 19 липня 2017 року у складі колегії суддів: Шевчук А. М., Микитюк О. Ю., Коломієць О. С.,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, треті особи: Вишнева міська державна нотаріальна контора Київської області, Забілоцька сільська рада Радомишльського району Житомирської області, про визнання договорів дарування удаваними, визнання договорів купівлі-продажу недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що 23 вересня 2009 року між його батьком - ОСОБА_9 та членами колективного сільськогосподарського підприємства «Працівник»: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 було укладено договори дарування майнових паїв члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) в пайовому фонді майна колективного сільськогосподарського підприємства «Працівник» с. Забілоччя Радомишльського району Житомирської області, на які 24 лютого 2009 року рішенням загальних зборів громадян-співвласників майна у рахунок майнових сертифікатів були виділені будівлі сіносховища та критого току. Зазначав, що зазначені договори дарування були укладені для того, щоб обійти переважне право інших учасників спільної часткової власності у майні колективного сільськогосподарського підприємства «Працівник» (далі - КСП «Працівник»), а в дійсності між сторонами були укладені договори купівлі-продажу майнових паїв.

На підставі рішень виконавчого комітету Забілоцької сільської ради Радомишльського району Житомирської області від 15 жовтня 2009 року №№ 76,78 ОСОБА_9 29 жовтня 2009 року було видано свідоцтва про право власності на будівлі критого току площею 1 892,70 кв. м та сіносховища площею 1 082,70 кв. м, які розташовані на території Забілоцької сільської ради Радомишльського району Житомирської області по майновому комплексу НОМЕР_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер. Спадкоємцями першої черги є: він - ОСОБА_4,. та дружина його батька - ОСОБА_6

21 серпня 2014 року державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право власності на 1/2 частки в будівлях критого току площею 1 892,70 кв. м та сіносховища площею 1 082,70 кв. м, які розташовані на території Забілоцької сільської ради Радомишльського району Житомирської області по майновому комплексу НОМЕР_1, оскільки вважала, що об'єкти нерухомого майна набуті спадкодавцем та його дружиною - ОСОБА_6 за час шлюбу.

Також 21 серпня 2014 року державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_6 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частки в будівлях критого току та сіносховища.

Таким чином наявність свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя та про право на спадщину за законом, виданих державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області, надала можливість ОСОБА_6 21 серпня 2014 року зареєструвати за собою право власності загалом на 3/4 частини у приміщеннях критого току та сіносховища, чим позбавила належної йому частки у спадковому майні.

Зазначав, що подароване майно не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а є особистою власністю спадкодавця, тому свідоцтво про право власності на 1/2 частку у майні подружжя є незаконним.

З урахуванням викладеного, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд просив визнати удаваними договори дарування від 23 вересня 2009 року та недійсними договори купівлі-продажу майнових паїв членів КСП «Працівник», укладеними між ОСОБА_9 та членами колективного сільськогосподарського підприємства «Працівник»: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 28 березня 2017 року визнано удаваними правочинами договори дарування майнових паїв членів КСП «Працівник» с. Забілоччя Радомишльського району Житомирської області з моменту їх укладення, посвідчені 23 вересня 2009 року приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Ліпіним М. О., та укладені між: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 реєстраційний № 622; ОСОБА_9 та ОСОБА_11 реєстраційний № 620; ОСОБА_9 та ОСОБА_12 реєстраційний № 624; ОСОБА_9 та ОСОБА_13 (спадкоємець ОСОБА_15.), реєстраційний № 638.

Визнано недійсними з моменту їх укладення договори купівлі-продажу майнових паїв членів КСП «Працівник» с. Забілоччя Радомишльського району Житомирської області, укладені між: ОСОБА_9 та ОСОБА_10; ОСОБА_9 та ОСОБА_11; ОСОБА_9 та ОСОБА_12; ОСОБА_9 та ОСОБА_13 Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договори дарування, укладені між ОСОБА_9 та ОСОБА_10; ОСОБА_9 та ОСОБА_11; ОСОБА_9 та ОСОБА_12; ОСОБА_9 та ОСОБА_13, є удаваними правочинами, оскільки не відповідали волевиявленню сторін, так як по суті було укладено договори купівлі-продажу. При цьому суд зазначив, що у разі встановлення факту неправомірності насправді вчиненого правочину удаваний правочин має бути визнаний недійсним на підставі частини першої статті 215 ЦК України, згідно з якою підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, оскільки зовнішнє волевиявлення сторін не збігається з їх внутрішньою волею.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 19 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено. Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 28 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем не наведено підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними, а суд, визнавши договори купівлі-продажу недійсними, таких підстав також не навів. При цьому суд першої інстанції не залучив до участі у справі дарувальників за оспорюваними договорами дарування у порядку статті 33 ЦПК України 2004 року, хоча ухвалене рішення суду безпосередньо стосується їх прав та обов'язків як сторін договорів дарування, а апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості усунути такі порушення суду першої інстанції.

Також суд зазначив, що оскільки ОСОБА_9 набув право власності на спірні будівлі сіносховища та критого току на підставі договорів дарування, то вказані будівлі належали померлому на праві особистої приватної власності і увійшли до складу спадкового майна. Тобто ОСОБА_4 та ОСОБА_6 мали б успадкувати будівлі сіносховища та критого току в рівних частинах.

У серпні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_8 - подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що правочини, які насправді вчинили між собою ОСОБА_9 та власники майнових паїв: ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_11 і ОСОБА_13, є удаваними. Встановивши, що фактично між сторонами було укладено договори купівлі-продажу, суд першої інстанції законно визнав договори купівлі-продажу майнових паїв членів КСП «Працівник», які укладені між ОСОБА_9 та ОСОБА_17, ОСОБА_11, ОСОБА_13, ОСОБА_16, недійсними з моменту їх укладення.

Проте, суд першої інстанції не обґрунтував з яких підстав, оспорювані договори дарування визнано недійсними, залишивши поза увагою те, що договори укладені з порушенням частини першої статті 362 ЦК України та частини першої статті 358 ЦК України, так як укладення договорів купівлі-продажу відбулося без врахування переважного права інших співвласників майнових паїв КСП «Працівник» с. Забілоччя Радомишльського району Житомирської області, що є підставою для визнання їх недійсним.

Скасовуючи рішення районного суду про задоволення позову та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням вимог процесуального закону, зокрема, районним судом не визначено коло осіб, які прийматимуть участь у справі, не враховано, що вказаним рішенням можуть бути порушено права інших осіб, а апеляційний суд такі порушення усунути не може.

Тобто суд першої інстанції не сприяв повному і всебічному з'ясуванню обставин справи, не визначився зі складом осіб, які прийматимуть участь у справі, не вчиняв необхідних процесуальних дій, не визначився з характером правовідносин, що виникли у справі та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

У грудні 2017 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - подала заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила, що рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, оскільки позивачем не доведено порушення його прав унаслідок укладення спірних договорів дарування, а також не наведено правових підстав для визнання їх недійсними.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом але й визначено чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається спосіб захисту порушеного права якщо воно мало місце.

Удавані правочини вчиняються з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді мали на увазі (частина перша статті 235 ЦК). Отже, в даному випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину.

Удаваний правочин завжди нікчемний і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удаваний правочин, приховують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі (наприклад, правочин видачі довіреності на автомобіль з правом його продажу може приховувати правочин купівлі-продажу цього автомобіля).

Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

З огляду на наведені нормативні положення вбачається, що закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Вирішуючи спір, апеляційний суд, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, застосувавши наведені вище норми права, дійшов правильного висновку про те, що оспорювані договори дарування посвідчені нотаріально та за життя спадкодавця сторонами у судовому порядку не оспорювалися, а позивач не довів, що укладенням цих правочинів були порушені його права, та не навів підстав для визнання їх недійсними.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (частина перша статті 1216 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Встановивши, що ОСОБА_9 набув право власності на спірні будівлі сіносховища та критого току на підставі договорів дарування, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що вказані будівлі належали померлому на праві особистої приватної власності і повністю увійшли до складу спадкового майна.

Частиною першою статті 2 ЦК України визначено, що учасниками цивільних відносин є фізичні та юридичні особи.

Згідно зі статтею 30 ЦПК України 2004 року сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За змістом положень статті 30 ЦПК України 2004 року відповідачем є особа, яка має безпосередній зв'язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 130 ЦПК України 2004 року якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Згідно з частиною першою статті 33 ЦПК України 2004 року суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

За змістом частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, апеляційний суд правильно зазначив, що визнаючи договори дарування удаваними, суд першої інстанції не сприяв всебічному й повному з'ясуванню дійсних обставин справи, що мають юридичне значення для її вирішенні, допустив неповноту у з'ясуванні таких обставин, позовних вимог не уточнив, не залучив до участі у справі дарувальників за оспорюваними договорами дарування у порядку статті 33 ЦПК України 2004 року, а апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості усунути такі порушення суду першої інстанції.

Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у позові, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення апеляційного суду не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 19 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк