ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2018 року

м.Суми

Справа №585/2963/17

Провадження № 22-ц/788/830/18

Апеляційний суд Сумської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Біляєвої О.М. (суддя-доповідач),

суддів Кононенко О.Ю., Левченко Т.А.,

за участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області в складі судді Машини І.М. від 14 березня 2018 року, ухвалене в м. Ромни Сумської області, дата складення повного судового рішення - 23 березня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У серпні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС» (далі - ТОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС») пред'явило позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 15 липня 2015 року Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «Ідея Банк» і ОСОБА_1 уклали кредитний договір № Р36.500.70130, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит в розмірі 17627 грн 00 коп. зі сплатою 18,5% річних за користування ним, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів.

Станом на 17 листопада 2016 року відповідач не повернула банку отриманий кредит у встановлений договором строк та не сплатила нараховані відсотки і комісію на загальну суму 19504 грн 48 коп.

17 листопада 2016 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантьє» укладено договір факторингу № 17/11-1, за умовами якого клієнт (первісний кредитор, Банк) відступив (передав у власність) факторові (новому кредитору) з 17 листопада 2016 року, а ТОВ «Факторингова компанія «Рантьє» набуло право грошової вимоги за вказаним кредитним договором.

28 лютого 2017 року між ТОВ «Факторингова компанія «Рантьє» та ТОВ «Фінансова компанія «СЕРЕТ», після зміни найменування ТОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС», був укладений договір факторингу № 28/02-1, за умовами якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № Р36.500.70130 від 15 липня 2015 року. Станом на 28 лютого 2017 року загальна заборгованість відповідача за кредитним договором становила 19004 грн 48 коп., з яких: 15838 грн 41 коп. заборгованість за тілом кредиту, 3166 грн 07 коп. заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками і комісіями.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 19004 грн 48 коп., а також понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 14 березня 2018 року позов задоволений.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС» заборгованість за кредитним договором № Р36.500.70130 від 15 липня 2015 року в розмірі 19004 грн 48 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд керувався тим, що встановлений факт порушення прав позивача внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 зобов'язань щодо повернення кредитних коштів.

У квітні 2018 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що матеріалами справи не підтверджується набуття ТОВ «Факторингова компанія «Рантьє» права грошової вимоги за кредитним договором, а також щодо зміни найменування позивача, який не є належним. Суд не застосував до спірних правовідносин частину першу статті 1082 ЦК України, згідно з якою боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові лише за умови одержання письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги. Суд безпідставно не визнав належним доказом наданий відповідачем розрахунок заборгованості. Крім того, не згодна з діями ПАТ «Ідея Банк» щодо перерахування страхового платежу 2626 грн 15 коп. Страховій компанії «УНІКА Життя», який включений до суми заборгованості за кредитним договором.

Позивач «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС» у письмовому відзиві на апеляційну скаргу просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін, оскільки суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 і її представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

Позивач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, не направив свого представника у судове засідання.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції встановив, що 15 липня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» і ОСОБА_1 уклали кредитний договір № Р36.500.70130, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит в розмірі 17627 грн 00 коп. зі сплатою 18,5% річних за користування ним, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. Строк дії договору встановлений до 15 липня 2018 року (ас. 5-8).

Станом на 17 листопада 2016 року відповідач не повернула банку отриманий кредит у встановлений договором строк та не сплатила нараховані відсотки і комісію на загальну суму 19504 грн 48 коп.

17 листопада 2016 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантьє» укладено договір факторингу № 17/11-1, за умовами якого клієнт (первісний кредитор, Банк) відступив (передав у власність) факторові (новому кредитору) з 17 листопада 2016 року, а ТОВ «Факторингова компанія «Рантьє» набуло право грошової вимоги за вказаним кредитним договором.

28 лютого 2017 року між ТОВ «Факторингова компанія «Рантьє» та ТОВ «Фінансова компанія «СЕРЕТ», після зміни найменування ТОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС», був укладений договір факторингу № 28/02-1, за умовами якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № Р36.500.70130 від 15 липня 2015 року. Станом на 28 лютого 2017 року загальна заборгованість відповідача за кредитним договором становила 19004 грн 48 коп., з яких: 15838 грн 41 коп. заборгованість за тілом кредиту, 3166 грн 07 коп. заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками і комісією (ас. 20-26).

Фактор направив боржнику письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги і в цьому повідомлені визначив грошову вимогу, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж (ас.39).

Відповідно до положень статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Статтею 1083 ЦК України передбачено, що наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень глави 73 Розділу ІІІ ЦК України.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо виникнення у ТОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС» прав нового кредитора за кредитним договором, що укладений 15 липня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» і ОСОБА_1, оскільки установлений факт відступлення права грошової вимоги за вказаним кредитним договором 17 листопада 2016 року на підставі договору факторингу № 17/11-1 між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантьє», а 28 лютого 2017 року - на підставі договору факторингу № 28/02-1 між останнім та ТОВ «Фінансова компанія «СЕРЕТ», після зміни найменування ТОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС». Наступне відступлення фактором права грошової вимоги допускається договором факторингу (ас. 21, 223).

Відповідно до вимог пунктів 4.3 цих договорів сторони підписали акти приймання-передачі документації (додаток № 2), які є підтвердженням відступлення прав вимоги за кредитними зобов'язаннями, в тому числі за кредитним договором № Р36.500.70130 щодо зобов'язання ОСОБА_1 перед кредитором (ас.26, 222).

Згідно з пунктом 1.1 Статуту ТОВ «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС», товариство утворилося внаслідок зміни назви ТОВ «Фінансова компанія «СЕРЕТ», відповідно до рішення Загальних зборів Учасників (протокол № 10/2017 від 27 червня 2017 року), і є правонаступником усіх його прав і обов'язків. Відповідні зміни щодо найменування товариства внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (ас. 27-31, 36-38).

На момент укладення договору факторингу № 28/02-1 від 28 лютого 2017 року основним видом діяльності позивача було надання інших фінансових послуг (крім страхування та пенсійного забезпечення), він мав право на здійснення фінансових послуг без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства, в тому числі факторинг (ас. 34-35, 214).

Таким чином, висновок суду першої інстанції про надання позивачем належних та допустимих доказів щодо виникнення у товариства з обмеженою відповідальністю «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС» прав нового кредитора за кредитним договором, укладеним 15 липня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» і ОСОБА_1, відповідає обставинам справи і підтверджується письмовими доказами.

За таких обставин суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги щодо пред'явлення позову неналежним позивачем і приймає аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу.

Судом також вірно встановлено, що в період з 10 лютого 2017 року до дня розгляду справи судом ОСОБА_1 не здійснювала платежі відповідно до умов кредитного договору.

Згідно зі статтею 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Аналогічні положення містить стаття 1082 ЦК України.

Отже, за змістом наведених норм права, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15.

Суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин наведені норми матеріального права, врахував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України, і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Наведені у відзиві на апеляційну скаргу аргументи узгоджуються з наведеною правовою позицією Верховного Суду України. Разом з тим, суд апеляційної інстанції не приймає посилання у скарзі, що не отримання ОСОБА_1 повідомлення про передачу права вимоги іншій особі є підставою для відмови у позові, оскільки з матеріалів справи вбачається, що боржник не сплачувала заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов'язку погашення кредиту взагалі.

Під час розгляду справи суд установив, що укладаючи договір відступлення права вимоги (ст.ст. 513, 514, 516, 517, 1077, 1078, 1082, 1084 ЦК України), кредитор і фактор не обумовлювали ніяких змін щодо обсягу прав і обов'язків, які за договорами перейшли до нового кредитора, тому до останнього перейшли права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, включаючи установлені договором правила щодо валюти кредитування.

Тобто, належним виконанням зобов'язання з боку боржника є повернення кредиту у строки, у розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором.

На підтвердження розміру заборгованості 19004 грн 48 коп. за кредитним договором № Р36.500.70130 від 15 липня 2015 року перед новим кредитором, яка утворилась станом на 27 липня 2017 року і складається з 15838 грн. 41 коп. заборгованості за тілом кредиту і 3166 грн 07 коп. заборгованості за відсотками за користування кредитом, позивачем наданий розрахунок (ас.19).

Згідно з деталізованим розрахунком заборгованості (ас. 191), що поданий суду апеляційної інстанції, товариство з обмеженою відповідальністю «НЬЮ ФАЙНЕНС СЕРВІС» урахувало всі платежі, здійснені відповідачем на погашення заборгованості за кредитним договором № Р36.500.70130 від 15 липня 2015 року, зарахування яких проводилося відповідно до черговості погашення заборгованості за договором, встановленої п. 2.1 кредитного договору.

Суд апеляційної інстанції визнає, що суд попередньої інстанції дійшов правильного висновку, що розмір заборгованості, визначений позивачем, ОСОБА_1 не спростувала, у тому числі власним розрахунком (ас. 120), який обґрунтовано суд не прийняв як належний доказ. Отже, довід скарги щодо помилковості висновку суду про відхилення поданого відповідачем доказу не приймається.

Щодо посилання у скарзі на безпідставність перерахування ПАТ «Ідея Банк» на рахунок «Страхової компанії «УНІКА Життя» страхового платежу 2626 грн 15 коп. і включення цієї суми до загального розміру заборгованості за кредитом, слід зазначити, що відповідно до п. 1.3 кредитного договору № Р36.500.70130 від 15 липня 2017 року позичальник доручила та дала розпорядження банку переказати в безготівковій формі кредитні кошти, зокрема страховику в частині суми страхового платежу, належного страховику, через транзитний рахунок банку. У пункті 1.7 договору відповідач надала згоду на укладення за рахунок позичальника як страхувальника (застрахованої особи) договору добровільного страхування життя на умовах, визначених у розділі 4 цього договору.

15 липня 2015 року ОСОБА_1 підписала заяву № Р36.500.70130 на приєднання до договору добровільного страхування життя № НПБ130801 від 23.05.2014 (ас. 230).

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Установивши, що договір підписаний кредитором і позичальником, а зазначені положення якого в установленому законом порядку не оспорені і не визнані недійсними, сума страхового платежу перерахована страховику із кредитних коштів, суд першої інстанції правильно відхилив заперечення відповідача щодо неправомірності дій кредитора, а тому суд апеляційної інстанції приймає аргументи відзиву щодо правомірності перерахування страхового платежу і відхиляє доводи скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Установивши, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та яким надано правильну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 14 березня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М.Біляєва

Судді: О.Ю.Кононенко

Т.А.Левченко

Дата складення повного судового рішення - 21 червня 2018 року

Суддя-доповідач О.М.Біляєва