Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 296/6728/16-ц

провадження № 61-16933св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - територіальна громада м. Житомира в особі Житомирської міської ради,

особа, яка подавала апеляційну скаргу - ОСОБА_4,

представник особи, яка подавала апеляційну скаргу - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 19 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Шевчук А. М.,

Микитюк О. Ю., Гансецької І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до територіальної громади м. Житомира в особі Житомирської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що вона є спадкоємцем за заповітом свого померлого чоловіка ОСОБА_8, який усе належне йому майно заповів їй. Спадщину вона прийняла, але до спадкової маси увійшло не все майно, яким володів чоловік, оскільки за життя він не встиг оформити право власності на приміщення, які належали йому відповідно до рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 вересня 2010 року.

Враховуючи викладене, просила встановити факт належності ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, на праві власності приміщень: 2-1 площею 6,10 кв. м, 2-2 площею 2,60 кв. м, 2-3 площею 14 кв. м, ІІІ площею 2,90 кв. м, які розташовані у будинку АДРЕСА_1, та визнати за нею право власності на вказані приміщення житлового будинку.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 25 жовтня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Встановлено факт належності ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, на праві власності приміщеннями 2-1 площею 6,10 кв. м, 2-2 площею 2,60 кв. м, 2-3 площею 14 кв. м, ІІІ площею 2,90 кв. м, які розташовані у будинку АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_2 право власності на приміщення 2-1 площею 6,10 кв. м, 2-2 площею 2,60 кв. м, 2-3 площею 14 кв. м, ІІІ площею 2,90 кв. м, які розташовані у будинку АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач прийняла спадщину після смерті свого чоловіка, як спадкоємець за заповітом, але до складу спадщини увійшло не все майно, яким володів спадкодавець. Відповідно до рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 вересня 2010 року за спадкодавцем визнано право власності на приміщення 2-1 площею 6,10 кв. м, 2-2 площею 2,60 кв. м, 2-3 площею 14 кв. м, ІІІ площею 2,90 кв. м, які розташовані у будинку АДРЕСА_1, які він не встиг зареєструвати за життя в бюро технічної інвентаризації.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 19 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 25 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове. Відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 02 липня 2014 року скасовано рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 27 січня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою суду касаційної інстанції. За вказаними рішеннями вже були виділені приміщення, у тому числі й ті, на які позивачка просить визнати право власності. При розгляді справи суд першої інстанції не з'ясував кому на праві власності належить інші 2/3 частини спірного будинковолодіння та не обговорив питання у порядку статті 33 ЦПК України (2004 року). Це призвело до неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи. Спір розглянуто судом першої інстанції до неналежного відповідача, а належного відповідача - ОСОБА_4 не було залучено до участі у справі. Крім того, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, але судом першої інстанції, у порушення цих норм законодавства, встановлено факт належності права власності на певні приміщення за померлим.

У травні 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні рішення суд апеляційної інстанції допустив порушення процесуального закону, неправильно застосував норми матеріального права, не у повній мірі дослідив обставини справи, що вплинуло на законність і обґрунтованість висновків суду.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

13 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що після смерті ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, спадщину за заповітом після його смерті прийняла ОСОБА_2, дружина померлого (а. с. 7-8).

ОСОБА_2 14 листопада 2011 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1, що належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 січня 2000 року та рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 вересня 2010 року, зареєстрованих комунальним підприємством «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» 12 листопада 2010 року (а. с. 9, 12-13).

Решта 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4, який це майно успадкував за заповітом після смерті його матері ОСОБА_9, що належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 січня 2000 року, отримавши свідоцтво про право на спадщину від 28 грудня 2010 року. Право власності на

2/3 частини спірного житлового будинку зареєстровано за ОСОБА_4 комунальним підприємством «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» 21 січня 2011 року (а. с. 37, 38).

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 27 січня 2015 року, яке ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 травня 2015 року залишено без змін, скасовано рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 02 липня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_10 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частини будинковолодіння та ухвалено нове, яким виділено в натурі ОСОБА_2 в житловому будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1: веранду III площею 2,90 кв. м, кухню 2-1 площею 6,10 кв. м, кладову 2-2 площею 2,60 кв. м, жилу кімнату 2-3 площею 14 кв. м, жилу кімнату 1-4 площею 11,7 кв. м, туалет «У» -1 од.

Тобто в іншій справі позивачу вже були виділені приміщення, у тому числі й ті, на які вона просить визнати право власності у цій справі.

Згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до частини першої статті 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

За змістом частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Згідно із частиною четвертою статті 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку про те, що є рішення суду, що набрало законної сили про виділення їй в натурі приміщень у житловому будинку, на які вона просить визнати право власності. Крім того, співвласником вказаного житлового приміщення є ОСОБА_4, якого судом першої інстанції не було залучено до участі у справі, чим порушено норми процесуального законодавства, а апеляційний суд позбавлений такої процесуальної можливості. Також обґрунтовано вважав такими, що суперечить вимогам статті 25 ЦК України, висновки районного суду про встановлення факту належності права власності на спірне майно померлій особі.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, і на законність судового рішення суду апеляційної інстанцій не впливають.

Отже, судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 19 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк