провадження № 2/752/2989/18
УХВАЛА

20.09.2018 року Голосцївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П

з участю секретаря судового засідання Конельської А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Баховського Михайла Михайловича про забезпечення позову у цивільній справі № 752/20608/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, державного реєстратора Петришина Василя Михайловича, філії Комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності, визнання права власності на об»єкт нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні суду перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, державного реєстратора Петришина Василя Михайловича, філії Комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності, визнання права власності на об»єкт нерухомого майна.

Представник позивача звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 59,9 кв.м. а також заборонити ОСОБА_3 та будь-яким особам будь-яким чином вчиняти дії, направлені на зміну права власності на вказаний житловий будинок. В обгрунтування заяви вказано, що невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому унеможливити виконання рішення у даній справі та порушити права позивача.

Сторони для розгляду справи не з»явились. Судом про розгляд справи повдомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повдомляли, в зв»язку з чим суд вважає за можливе розглянути заяву без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

У відповідності до ч. 3 ст. 151 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 ЦПК України, позов забезпечується: накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов»язку вчинити певні дії; забороною іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов»язання; зупиненням продажу описаного майна, якщо подано позов про право власності на це майно або про виключення його з опису; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам.

У відповідності до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Крім того, Пленум Верховного Суду України у Постанові № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз»яснив, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Відповідно до ч. 4 ст. 151 ЦПК України, у заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів.

Також слід зазначити, що статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При чому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Суд звертає увагу на те, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб або учасників процесу.

Встановлено, що до заяви про забезпечення позову не приєднано жодних доказів щодо наміру відповідача або інших осіб ухилитись від виконання судового рішення, а також щодо бажання відчужити майно.

Доводи сторони позивача про те, що між сторонами наявний тривалий майновий спір, а тому необхідно забезпечити позов, зокрема, шляхом накладення арешту, суд до уваги не приймає, оскільки ці доводи не є достатніми для вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином доводи заявника про те, що існує реальна загроза утруднення виконання чи неможливість виконання рішення суду в подальшому є лише недоведеним припущеннями.

Також суд приймає до уваги те, що 10.09.2018 року у даній справі судом було постановлено рішення, яким в задоволенні позову було відмовлено.

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального закону, із врахуванням роз'яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів сторони позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, - суд вважає, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню, оскільки остання не містить переконливих та доведених обґрунтувань, як саме незастосування забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду, а тому суд вважає, що заява є необгрунтованою та безпідставною, в зв»язку з чим в її задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 151-153 ЦПК, суд, -

У Х В А Л И В:

в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Баховського Михайла Михайловича про забезпечення позову у цивільній справі № 752/20608/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, державного реєстратора Петришина Василя Михайловича, філії Комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності, визнання права власності на об»єкт нерухомого майна, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Голосіївський районний суд м.Києва протягом 15 днів з дня проголошення.

Суддя Н.П. Чередніченко