Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 462/257/16-ц

провадження № 61-3353ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя - доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова у складі судді Ліуша А. І. від 21 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф., Приколоти Т. І., від 28 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 16 вересня 2015 року відповідач, керуючи автомобілем марки «ВАЗ», державний номерний знак НОМЕР_1, допустив зіткнення з належним йому на праві власності транспортним засобом марки «»Опель», державний номерний знак НОМЕР_2, чим завдав шкоду у розмірі 194 111 грн, що становить ринкову вартість автомобіля. Вартість пошкодженого автомобіля складає 54 406 грн, а тому розмір заподіяної шкоди становить 139 705 грн.

На момент дорожньо-транспортної пригоди в ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» була застрахована цивільна правова відповідальність відповідача, ліміт якої становив 50 000 грн, з урахуванням чого вважає, що розмір завданої шкоди становить 89 705 грн, яку просив стягнути на свою користь, а також витрати на проведення дослідження з визначення вартості заподіяної шкоди у розмірі 1 600 грн та 600 грн за послуги евакуатора. Крім того, просив стягнути моральну шкоду у розмірі 15 000 грн.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 21 червня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 91 905 грн майнової шкоди та у рахунок відшкодування моральної шкоди 2 000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, посилаючись на приписи ст. ст. 1166, 1192 ЦК України, обґрунтовано виходив із того, що саме з вини відповідача сталася дорожньо-транспортна пригода, у якій було пошкоджено належний на праві власності позивачу автомобіль, а тому саме він має нести відповідальність за шкоду, заподіяну останньому, у розмірі, який перевищує суму страхового відшкодування.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції з урахуванням положень статті 1166, частин першої та другої статті 1187 ЦК України виходив з того, що неправомірними діями відповідача позивачу завдана майнова шкода, а також моральна шкода, яка стягнута судом, виходячи з характеру та обсягу страждань.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 28 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 червня 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що висновки суду першої інстанції про покладення на відповідача обов'язку з відшкодування завданої позивачу майнової та моральної шкоди, є правильними.

У січні 2018 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 28 листопада 2017 року і передати справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди в основу рішення поклали висновок експертного автотоварознавчого дослідження від 19 жовтня 2015 року № 2010, який складений з порушенням пункту 3.9 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз, пункту 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів та Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність». Вважає, що оскільки на час пригоди цивільно-правова відповідальність заявника була застрахована в ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», тому витрати за проведення автотоварознавчого дослідження та послуги евакуатора повинна відшкодовувати страхова компанія. Поряд з цим, висновок судів попередніх інстанції про стягнення моральної шкоди ґрунтується на припущеннях, а посилання на постанову Залізничного районного суду м. Львова від 23 грудня 2015 року, як на підтвердження наявності вини заявника, є безпідставним.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

11 квітня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди установили, що 16 вересня 2015 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «ВАЗ», державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням відповідача та транспортного засобу марки «Опель Віваро», державний номерний знак НОМЕР_2, що належить позивачу.

На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача була забезпечена полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Ліміт відповідальності ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» за даним полісом становить 50 000 грн.

Згідно висновку № 1353 судової авто товарознавчої експертизи від 06 липня 2017 року вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля становить 402 363 грн 78 коп. та ринкова вартість даного автомобіля 191 588 рн 37 коп, вартість пошкодженого автомобіля становить 54 406 грн. Встановивши, що ринкова вартість менша ніж вартість відновлювального ремонту і відновлювати автомобіль наданий для дослідження, станом на момент дорожньо-транспортної, економічно недоцільним.

Відповідно до пункту 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

У пункті 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз?яснено, що якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону № 1961-IV, який згідно зі статтею 8 ЦК може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди.

Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Суди встановили, що позивач не погодився із визнанням транспортного засобу фізично знищеним і залишив пошкоджений автомобіль у себе, а тому обґрунтовано дійшли висновку про необхідність покладення на відповідача обов'язку відшкодувати шкоду у розмірі різницю між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, та з урахуванням страхової виплати у розмірі 50 000 грн, яку має сплатити страховик.

Також судами правильно стягнуто з ОСОБА_2 у відповідності до вимог статті 22 ЦК України збитки за проведення експертизи та витрати на евакуацію пошкодженого автомобіля.

Разом із цим за змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на вказане колегія суддів касаційного суду вважає, що суди попередніх інстанцій, визначаючи розмір моральної шкоди, яка була завдана позивачу, виходили з підстав пред'явлення позову, з'ясували характер правовідносин сторін, урахувавши наявність підстав для відповідальності відповідача за завдану моральну шкоду, у зв'язку із чим дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_2 у рахунок відшкодування моральної шкоди у визначеному судом розмірі - у сумі 2 000 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 28 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило