Справа № 161/7185/18
Провадження № 2/161/2364/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2018 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого - судді Філюк Т.М.

за участю секретаря судового засідання Бортнюка А.В.,

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Свій позов мотивує тим, що 10 квітня 2015 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики, у відповідності до якого позивач передав відповідачу грошову позику в розмірі 2000 гривень з обов'язком повернення позики до 10 травня 2015 року. Для підтвердження факту передачі коштів, відповідачем було написано розписку.

Оскільки, зі спливом зазначеного в розписці терміну, ОСОБА_1 кошти не повернув і ухиляється від виконання зобов'язання, просить стягнути з відповідача в його користь заборгованість за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми у розмірі 2944 гривні, а також судові витрати.

Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує з підстав, викладених в позовній заяві, просив їх задовольнити.

Відповідач в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі.

Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення…

За змістом частини 3, 4 статті 200 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) у випадку визнання відповідчем позову, суд ухвалює рішення в порядку встановленому статтею 206 цього кодексу.

Відповідно до положень частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Встановивши, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про необхідність його задоволення.

Відповідно до ч.3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Судом встановлено, що 10 квітня 2015 року ОСОБА_1 . отримав в борг у ОСОБА_2 2000 гривень, з обов'язком повернення позики до 10 травня 2015 року, про що написав відповідну розписку ( а. с.3).

Відповідно до ст. ст. 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений зобов'язанням строк (термін).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

На підтвердження свого право на пред'явлення вимоги до про повернення грошових коштів, отриманих у позику, позивачем надано суду договір позики, що свідчить про отримання відповідачем грошових коштів в розмірі 2000 гривень (а. с. 3).

Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищенаведену норму закону, вимога позивача про стягнення суми боргу за договором позики з врахуванням трьох відсотків річних від простроченої суми за час прострочення та індексу інфляції за весь час прострочення, підлягає до задоволення. Три відсотки річних від простроченої суми становить 180 гривень,сума боргу з урахуванням індексу інфляції становить 2764 гривень.

Проаналізувавши зібрані та дослідженні по справі докази, суд прийшов до висновку, що з відповідача слід стягнути в користь ОСОБА_2 2944 заборгованості за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми .

Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, тому вимоги позивача про відшкодування відповідачем судових витрат підлягають до задоволення.

Крім того, позивачем при подачі позовної заяви не в повному розмірі сплачено судовий збір. З позовної заяви вбачається, що позивачем заявлено вимогу майнового характеру, ціна позову визначена в розмірі 2944 гривень. Вимога майнового характеру повинна бути оплачена судовим збором в розмірі визначеному ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», а саме: 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як вбачається із долученої до позовної заяви квитанції, позивачем частково сплачено судовий збір в сумі 680 гривень, а отже, з врахуванням визначеної ціни позову слід стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 24,80 судового збору.

Керуючись ст.ст. 526, 533, 1046-1047 ЦК України, ст.ст. 12, 13,77,81, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (місце проживання: АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1) заборгованість за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми у розмірі 2944 ( дві тисячі дев'ятсот сорок чотири) гривні.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 680 гривень судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 24 гривні 80 копійок судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Дата складення повного тексту рішення 13 червня 2018 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду Т.М.Філюк