Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 522/5388/16-ц

провадження № 61-12468 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2017 року у складі судді Тарасова А. В. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 31 січня 2018 року у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1,

ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом, та пені.

На обгрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 22 березня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі -

АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №243-130-ДОУ-1Н, за умовами якого ОСОБА_1 надано кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у сумі 243 000,00 дол. США, який він зобов'язався повернути у повному обсязі не пізніше 22 березня 2027 року та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 11,8 процентів річних.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань за кредитним договором, між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 укладено договір поруки

№ 243-130/1- ДОУ-3 П від 22 березня 2006 року, а також між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та

ОСОБА_3 - договір поруки № 243-130/2- ДОУ-3 П від 22 березня

2006 року, за умовами яких поручителі зобов'язувалися відповідати у повному обсязі та солідарно з позичальником за виконання ним усіх зобов'язань, що виникли з указаного вище кредитного договору.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором, станом на 23 березня 2016 року утворилась заборгованість з повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами у розмірі 53 878,62 дол. США, а також пеня за несвоєчасне погашення заборгованості у розмірі 146,96 грн, яку ПАТ «УкрСиббанк» просив стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого

2017 року позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1,ОСОБА_2 ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 53 878,62 дол. США, з яких: 47716,33 дол. США - заборгованість за кредитом;

6 162,29 дол. США - заборгованість за процентами; 8 460,83 дол. США - прострочена заборгованість за процентами; 146,96 грн - пеня за несвоєчасну сплату процентів.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь

ПАТ «УкрСиббанк» судовий збір у розмірі 21 097,69 грн в рівних частках, з кожного по 7 032,56 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник не виконує зобов'язань щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів, а тому заборгованість за кредитним договором, а також пеня за прострочення виконання зобов'язання, відповідно до статей 526, 554, 1048, 1050 ЦК України підлягає стягненню солідарно з боржника та поручителів.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 31 січня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задоволено частково, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2017 року скасовано в частині стягнення з ОСОБА_2 судових витрат у розмірі 7 032,56 грн, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В іншій частині заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від

13 лютого 2017 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника та поручителів є законним та обгрунтованим. Підстав для зменшення заборгованості за кредитним договором щодо поручителів ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 немає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору з ОСОБА_2, суд апеляційної інстанції виходив з того, що він є інвалідом другої групи довічно, а тому звільнений від сплати судового збору.

У лютому 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_2, у якій заявник, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 31 січня 2018 року в частині стягнення з нього та ОСОБА_3 на користь позивача заборгованості за кредитним договором у розмірі - 53 878,62 дол. США, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до нього та ОСОБА_3 задовольнити частково. Стягнути солідарно з нього та ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом у розмірі 3 331,39 дол. США та пеню у розмірі

103,63 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовити. В іншій частині постанову Апеляційного суду Одеської області від 31 січня 2018 року залишити без змін.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що суди попередніх інстанцій не урахували припинення його поруки та поруки ОСОБА_3 у зв'язку з пропуском банком шестимісячного строку звернення до суду з позовом до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором. Строк виконання зобов'язань за кредитним договором визначено щомісячними платежами, а тому ураховуючи, що позичальник не здійснював погашення платежів за кредитним договором у період з березня 2009 року по вересень 2012 року, з квітня 2013 року по березень 2016 року, та процентів - з лютого 2015 року по березень 2016 року, а з позовом ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду 29 березня 2016 року, тому за період до жовтня 2015 року порука є припиненою. Зазначене відповідає правовим висновкам Верховного Суду України, викладеним у постановах від 29 червня 2016 року у справі

№ 6- 272цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6- 2662цс15, від 17 вересня 2014 року у справі № 6-170цс13. Крім того, у лютому 2018 року ПАТ «УкрСиббанк» листом повідомив, що всі зобов'язання за кредитним договором виконані, а тому порука, як похідне зобов'язання, є також припиненою відповідно до частини першої статті 559 ЦК України. Ураховуючи, що зазначений лист він отримав після ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції, він не мав можливості надати його раніше.

Судові рішення в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника ОСОБА_1 не оскаржуються, а тому в цій частині в касаційному порядку не переглядаються.

Ухвалою Верховного Суду від 15 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 червня 2018 року з метою ухвалення законного та обгрунтованого рішення, а також дотримання єдності практики розгляду подібних спорів, касаційне провадження було зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 408/8040/12 за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ПАТ «Дельта Банк» про визнання поруки припиненою, за касаційними скаргами ОСОБА_6 та ПАТ «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня

2016 року.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року, повний текст якої оприлюднено 16 липня 2018 року, касаційні скарги ОСОБА_6 та ПАТ «Дельта банк» залишено без задоволення. Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2018 року поновлено касаційне провадження у справі, яка є предметом касаційного перегляду.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 22 березня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та

ОСОБА_1 укладено кредитний договір №243-130-ДОУ-1Н, за умовами якого ОСОБА_1 надано кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у сумі 243 000,00 дол. США, який він зобов'язався повернути у повному обсязі не пізніше 22 березня 2027 року та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 11,8 процентів річних.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань за кредитним договором, між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 укладено договір поруки

№ 243-130/1- ДОУ-3 П від 22 березня 2006 року, а також між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та

ОСОБА_3 - договір поруки № 243-130/2- ДОУ-3 П від 22 березня

2006 року, за умовами яких поручителі зобов'язувалися солідарно з позичальником відповідати у повному обсязі за виконання ним усіх зобов'язань, що виникли з указаного вище кредитного договору.

Відповідно до пунктів 3.2 договорів поруки № 243-130/1- ДОУ-3 П та

№ 243-130/2- ДОУ-3 П порука припиняється з припиненням всіх зобов'язань позичальника по вищезазначеному кредитному договору.

Ухвалюючи оскаржувані рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, суди попередніх інстанцій виходили із того, що АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», виконавсвої зобов'язання за кредитним договором, надавши позичальнику кошти, а відповідачі прострочили виконання зобов'язань з повернення кредитних коштів та нарахованих процентів, у зв'язку з чим станом на 23 березня 2016 року виникла заборгованість, яка підлягає стягненню солідарно з позичальника та поручителів.

Проте, з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

За змістом частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Боржник (а відтак і поручителі) узяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 22 березня 2027 року, сплачуючи її частинами згідно з графіком платежів (до 10 числа кожного місяця).

Сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення періодичних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості починається обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов'язань за кредитом.

Тобто банк повинен був протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання пред'явити вимоги до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня

2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі

№ 6-3087цс16.

Крім того, правильне застосування частини четвертої статті 559 ЦК України було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі

№ 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), за наслідками розгляду якої ВеликаПалата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року виклала правовий висновок про відсутність підстав для відступлення від сталої практики Верховного Суду України й Верховного Суду та вказала, що з огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором, повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій не врахували наведених норм матеріального права та того, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов'язань шляхом здійснення періодичних платежів (згідно з графіком). Ураховуючи, що строк поруки не встановлено (до припинення всіх зобов'язань позичальника за кредитним договором), відповідальність поручителів настає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором.

Відповідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, остання сплата за тілом кредиту була здійснена позичальником у лютому 2014 року, а за процентами - у лютому 2015 року.

Апеляційний суд, перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, зазначеного не урахував, не перевірив чи пред'явив позивач вимоги до поручителів у межах шести місяців за кожним періодичним платежем, та чи не припинилась порука ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за окремими платежами.

Указане унеможливлює встановлення фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду бере до уваги, що справа тривалий час розглядається у суді, разом з тим, оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин справи, надання оцінки та переоцінки доказів, зазначене унеможливлює ухвалення ним власного рішення.

Згідно з підпунктом першим частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Ураховуючи, що суд в частині розгляду позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, не встановив фактичні обставини, зокрема не перевірив строк чинності поруки щодо кожного періодичного платежу, судове рішення апеляційного суду не може вважатись законними та обгрунтованими, а тому в силу статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, який не усунув зазначеного порушення.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415- 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Одеської області від 31 січня 2018 року в частині вирішення позовних вимог «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик