Провадження № 22-ц/772/1900/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Медяний В. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2018 рокуСправа № 127/12942/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Денишенко Т.О., Матківської М.В.,

за участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником - адвокатом ОСОБА_6, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 липня 2018 року (головуючий суддя Ан О.В.), ухвалене у приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області о 16:22, дата складення повного судового рішення невідома,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про зміну способу та розміру стягуваних аліментів,

встановив:

В травні 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом про зміну способу та розміру стягуваних з нього аліментів на утримання дочки ОСОБА_8 31.10.2013 року на користь ОСОБА_4 та на тримання сина ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_5 з 1/4 частини всіх видів доходу до 1000 грн щомісячно (кожному).

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 вказував, що з часу ухвалення судом відповідних рішень про стягнення з нього аліментів його сімейний та матеріальний стан змінився, в зв'язку із реєстрацією шлюбу з ОСОБА_10 та народженням ІНФОРМАЦІЯ_3 року дочки ОСОБА_11. Крім того, позивач вказував, що його батьки є інвалідами другої та третьої групи, отримують мінімальні пенсії, в зв'язку із чим потребують матеріальної допомоги.

Позивач, посилаючись на свій стан здоров'я та відсутність постійної роботи, просив змінити розмір аліментів, встановлених рішеннями Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2013 року та 25 лютого 2014 року та стягувати з нього аліменти на утримання його двох дітей від попередніх шлюбів в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. на місяць на кожного, оскільки подальше стягнення з нього аліментів на користь відповідачів в розмірі 1/4 частини всіх заробітків на кожного є для нього непосильним та ставить в нерівне становище старших двох дітей порівняно із третьою дитиною, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 року під час його третього шлюбу.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про зміну способу та розміру стягуваних аліментів відмовлено.

В задоволенні позовних вимог вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зміну способу стягування аліментів відмовлено.

Зменшено розмір щомісячно стягуваних з ОСОБА_3 аліментів на утримання дочки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розпорядження ОСОБА_4 з 1/4 до 1/5 частини від всіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку починаючи з дня вступу рішення в законну силу до повноліття дитини.

Вирішено питання про судові витрати.

Судове рішення мотивовано тим, що ст. 183 СК України передбачає можливість зміни розміру аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Однак, позивач не надав належних доказів, що з моменту ухвалення судом рішення від 25 лютого 2014 року про стягнення з нього аліментів на утримання ОСОБА_12 змінився матеріальний чи сімейний стан здоров'я платника чи дитини, тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні. Разом з тим, з часу ухвалення рішення суду від 31 жовтня 2013 року про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_8 змінився сімейний стан позивача, зокрема ІНФОРМАЦІЯ_3 року народилася дитина ОСОБА_13, тому є підстави для задоволення позовних вимог до ОСОБА_4 в частині зміни розміру аліментів, а саме зменшення розміру з 1/4 до 1/5 частки всіх видів доходу позивача.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції від 16 липня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити повністю, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що подальше стягнення аліментів в розмірі 1/2 частини заробітку є для позивача непосильним та ставить в нерівне становище його старших дітей порівняно із найменшою дитиною, інтереси якої, на його думку не враховані судом при визначенні розміру аліментів. Крім того, оскільки позивач не має фіксованого доходу, то вважає, що зможе виплачувати на кожного із старших дітей аліменти в розмірі по 1000 грн., що не є менше ніж передбачений законодавством мінімум.

Відзиви на апеляційну скаргу від відповідачів не надійшли.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_3 та його представник - адвокат ОСОБА_6 апеляційну каргу підтримали та просили задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін. Також звернули увагу суду на великі суми заборгованості з аліментів.

Статтею 351 ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до п. 8 Розділу ХІІІ«Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, а тому Апеляційний суд Вінницької області діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Вінницького апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам повністю відповідає, оскільки ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності, висновки суду, викладені у рішенні відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до вимог статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, згідно вимог ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статей 12, 76, 79, 81 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції встановив та виходив з того, що із позивача ОСОБА_3 стягуються аліменти на користь ОСОБА_5 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 лютого 2014 року у справі № 127/1241/14-ц та на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 згідно із рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 жовтня 2013 року у справі № 127/24858/2013-ц та на користь (а.с. 8, 9).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 про зміну способу та розміру стягуваних аліментів, суд виходив з того, що позивачем не доведено, що з часу ухвалення судом рішення про стягнення аліментів на її користь змінився матеріальний чи сімейний стан або ж його стан здоров'я.

В той час як, задовольняючи частково позовні вимоги до ОСОБА_4 в частині зменшення розміру стягуваних аліментів, суд прийняв до уваги ту обставину, що з часу ухвалення рішення про стягнення аліментів на її користь сімейний стан позивача у справі зазнав змін в зв'язку із народженням у нього третьої дитини ОСОБА_12, яка також перебуває на його утриманні.

Апеляційний суд повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення дітьми повноліття.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Сімейного кодексу України.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 037-VIII частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно зі ст. 184 СК України (в редакції від 17 травня 2017 року) суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до положень ч. ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

За змістом ч. 1, 2 ст. 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Аргументуючи апеляційну скаргу, позивач у справі зазначає, що з моменту ухвалення рішення судом про стягнення аліментів змінився його сімейний та матеріальний стан, оскільки 09 січня 2014 року позивач зареєстрував шлюб із ОСОБА_10, а ІНФОРМАЦІЯ_3 року у подружжя народилася донька ОСОБА_13, і відтепер у ОСОБА_3 на утриманні перебуває троє дітей.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, який врахував дані обставини, взяв до уваги той факт, що з моменту стягнення аліментів на користь ОСОБА_4 сімейний стан ОСОБА_3 змінився в зв'язку із укладенням шлюбу та народження дитини та зменшив розмір аліментів з 1/4 до 1/5 частки всіх видів доходу платника.

Аргументуючи апеляційну скаргу, позивач посилається також на відсутність у нього постійної роботи та доходів. Разом з тим, як убачається, позивач ОСОБА_3 є фізично здоровою людиною та не позбавлений можливості працевлаштуватися з метою отримання доходу, необхідного для утримання його малолітніх дітей, батько дитини має реальну можливість заробляти кошти для утримання своєї дитини. При цьому, посилання на скрутне особисте матеріальне становище, не є тими підставами, які тягнуть не виконання обов'язку утримання дитини та не може і не повинно ставитися в залежність від пасивної поведінки батька щодо знаходження законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку власних дітей, який має шукати способи виконання обов'язку, а не причини, з яких він не здатен сплачувати аліменти.

При цьому сам лише факт відсутності у відповідача роботи не може бути підставою для незабезпечення належного утримання дитини з урахуванням її віку, стану здоров'я та розвитку, до того ж відповідач не позбавлений можливості працевлаштуватися самостійно чи звернутися з відповідним питанням у центр зайнятості.

Разом з тим в матеріалах справи відсутні докази перебування відповідача на обліку в службі зайнятості як особи, яка шукає роботу та отримує соціальну допомогу по безробіттю або вжиття ним інших заходів щодо працевлаштування.

Посилання позивача на його хворобливий стан, суд не бере до уваги, оскільки попри тимчасове погіршення стану здоров'я ОСОБА_3 є молодою працездатною особою, медичних протипоказань чи висновків відповідних медичних лікарських комісій щодо обмеження або заборони працевлаштування не має.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на відсутність у нього фіксованого доходу вважає, що доцільним є визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі 1000 грн., однак суд відхиляє такі доводи, оскільки редакція ст. 184 СК України від 17 травня 2017 року передбачає, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі, і таке право одержувача аліментів не залежить від характеру отримуваних платником доходів. Однак, як убачається, в матеріалах справи такі заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відсутні, крім того, в ході апеляційного розгляду справи вони заперечували проти задоволення заявлених позивачем таких вимог щодо зміни способу стягнення аліментів.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що запропонована ним сума аліментів 1000 грн. не є меншою за передбачений законодавством мінімум, суд звертає увагу, що встановлений законодавством розмір аліментів на рівні 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку є лише мінімум, який має бути стягнуто судом, однак, суд не позбавлений права визначати розмір аліментів в більшому розмірі. Проживання одного з батьків окремо від дитини не повинно впливати на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, на що, в тому числі, необхідні й фінансові витрати. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що при визначенні розміру аліментів суд першої інстанції не врахував перебування на його утриманні малолітньої доньки від третього шлюбу та її інтересів є безпідставними, оскільки в ході розгляду справи місцевим судом зазначена обставина встановлена та належним чином оцінена в рішенні суду першої інстанції. Разом з тим, посилання позивача в апеляційній скарзі на наявність на його утриманні дружини, яку він просить суд прийняти до уваги при визначенні розміру аліментів, суд відхиляє, оскільки сам факт, що вона тимчасово не працює в зв'язку із необхідністю догляду за малолітньою дитиною, не вказує на її непрацездатність чи неможливість працевлаштування.

Помилковими є посилання апелянта на необхідність визначення єдиної частки заробітку у випадку стягнення аліментів на двох або більше дітей, оскільки відповідно до положень ст. 183 СК України суд визначає єдину частку від заробітку у випадку стягнення аліментів на утримання двох або більше дітей, але на користь однієї матері.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо перебування на його утриманні його батьків, оскільки з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_14 та ОСОБА_4 є пенсіонерами, проживають окремо та отримують пенсійне забезпечення, а отже не можуть вважатися такими, що повністю перебувають на утриманні позивача, так само позивачем не надано відповідних належних доказів щодо надання їм такого матеріального утримання.

У матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження наявності у відповідача будь-яких інших обставин, що унеможливлюють сплату ним аліментів у визначеному розмірі. Усі зазначені позивачем обставини та надані ним докази належним чином оцінені судом першої інстанції.

Таким чином, у відповідності до ст. 182 СК України суд першої інстанції в повному обсязі врахував всі зазначені відповідачем у відзиві на позовну заяву обставини та надані ним докази при вирішенні позову в частині визначення розміру аліментів, а тому доводи відповідача щодо того, що вони залишилися поза його увагою є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Таким чином, встановивши вказані фактичні обставини справи, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності та проаналізувавши означені вище норми права, які регулюють виниклі правовідносини сторін а також, з огляду на те, що діти у зазначеному віці потребують значних витрат на утримання, зокрема, харчування, одяг, інші речі щоденного вжитку, керуючись інтересами дітей, які мають право на достойний рівень матеріального забезпечення, а апелянт має великі суми заборгованості з аліментів перед відповідачами, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає, що саме такий спосіб та розмір аліментів є обґрунтованим та законним і відповідатиме інтересам дітей та можливості сплати платником.

За вказаних обставин, апеляційний суд приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив рішення, яке відповідає закону, а тому передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для його скасування, не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Разом з тим, колегія суддів роз'яснює, що відповідно до ст.ст. 80, 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. При цьому закон не обмежує право щодо повторного звернення платника аліментів з таким позовом.

Крім того, згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» суд відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України (чинної редакції) роз'яснює сторонам їх відповідальність за прострочення сплати аліментів.

Керуючись ст. ст. 5, 7, 12, 76, 81, 263, 368, 369, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником - адвокатом ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий /підпис/ В.М. Медяний

Судді: /підпис/ Т.О. Денишенко

/підпис/ М.В. Матківська

Згідно з оригіналом: