Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 742/388/16-ц

провадження № 61-13956св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21 липня 2016 року у складі судді Гумен В. М. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 14 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Позігуна М. І., Висоцької Н. В., Харченко Л. К.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_5 про встановлення порядку користування земельною ділянкою та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Позовна заява мотивована тим, що позивач відповідно до рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16 травня

2008 року є власником ? частини будинку № 15 з господарсько-побутовими будівлями і спорудами, який розміщений на земельній ділянці під № 1 площею 515 кв. м, що розташовані на АДРЕСА_1 площею 515 кв. м була відведена у користування для обслуговування згаданого будинку на підставі рішення

18 сесії 5 скликання Прилуцької міської ради від 26 грудня 2006 року. Також зазначає, що будинок був підпалений, а належна йому частина знесена у 2013 році відповідачем ОСОБА_5, який був власником іншої

? частини зазначеного будинку. Після знесення ? частини будинку відповідач незаконно захопив та використовує земельну ділянку, яка перебуває у користуванні позивача на законних підставах, оскільки з набуттям у власність ? частини будинку до нього перейшли й усі права щодо користування земельною ділянкою, наданою для обслуговування цього будинку. ОСОБА_4 зазначає, що відповідач на його земельній ділянці незаконно встановив огорожу, збудував фундамент будинку, розмістив будівельний вагончик та будівельні матеріали.

Оскільки він позбавлений можливості користуватися земельною ділянкою, просив суд визначити порядок користування нею, виділивши йому в користування земельну ділянку № 1 площею 515 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, та усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов'язання ОСОБА_5 звільнити за власні кошти належну йому земельну ділянку, а саме: знести цегляний фундамент будівлі, прибрати будівельний майданчик, будівельні матеріали та паркан по межі належної позивачу земельної ділянки, надати безперешкодний доступ до земельної ділянки. Просив суд вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від

21 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 14 вересня 2016 року, позов задоволено.

Визначено порядок користування земельною ділянкою.

Виділено ОСОБА_4 в користування земельну ділянку № 1 площею

515 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2.

Зобов'язано ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою № 1 площею 515 кв. м, яка перебуває в користуванні ОСОБА_4, розташованою за адресою: АДРЕСА_2, шляхом покладення на ОСОБА_5 зобов'язання звільнити за власні кошти зазначену земельну ділянку і за власні кошти знести цегляний фундамент будівлі, прибрати будівельний майданчик, будівельні матеріали та паркан по межі належної йому земельної ділянки, надати ОСОБА_4 безперешкодний доступ до належної йому земельної ділянки.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач купив у

ОСОБА_6 ? частину зазначеного будинку і господарських будівель та споруд, якому рішенням виконавчого комітету Прилуцької міської ради було дозволено будівництво нового будинку замість старого, непридатного для проживання житла, та виділено в користування земельну ділянку під № 1 загальною площею 515 кв. м; а відповідач ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею 47 кв. м, проте побудував фундамент як на власній земельній ділянці, так і на земельній ділянці, яка перебуває в користуванні позивача, встановив будівельний вагончик і завіз будівельні матеріали на земельну ділянку, яка перебуває в користуванні позивача, побудував дерев'яний паркан, в тому числі і навколо земельної ділянки, якою користується позивач, чим створив перешкоди позивачу в користуванні земельною ділянкою. У зв'язку з викладеним суд вважав, що право позивача на користування земельною ділянкою порушене і таке право підлягає захисту відповідно до положень статей 120, 152, 158 ЗК України та статей

377, 386, 391 ЦК України. Доводи представника відповідача, що позивач не є землекористувачем та не має права на користування зазначеною земельною ділянкою, не було взято до уваги, у зв'язку з тим, що після придбання частини зазначеного житлового будинку і господарських будівель та споруд до позивача перейшло право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування, і зазначена земельна ділянка у позивача у встановленому законом порядку не вилучалась.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 14 вересня 2016 року залишено без змін рішення суду першої інстанції від 21 липня 2016 року.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції є законними та обґрунтованими. Також зазначено, що судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач є належним землекористувачем земельної ділянки №1 площею 515 кв. м, на АДРЕСА_2, оскільки після придбання частини житлового будинку і господарських будівель та споруд до нього перейшло право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування, а наступне знищення об'єкта нерухомого майна, яке підлягало знесенню з врахуванням обставин справи, не могло бути автоматичною підставою для припинення права землекористування позивача, набутого ним на законних підставах.

06 жовтня 2016 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій всупереч вимогам статті 11 ЦПК України 2004 року прийняли рішення щодо вимог, які позивачем не заявлялися, а саме про «виділення в користування ОСОБА_4 земельної ділянки №1 площею 515 кв. м», взявши на себе повноваження органу місцевого самоврядування, визначені статтею

116, 121, 152 ЗК України. Також заявник зазначав, що суд першої інстанції свідомо перекручував обставини справи, на власний розсуд трактував пояснення представника органу місцевого самоврядування, що призвело до невірного вирішення спору. Вважає безпідставними висновки судів, що позивач набув право користування спірною земельною ділянкою, оскільки суди не врахували, що згідно з даними управління Держгеокадастру в Прилуцькому районі спірна земельна ділянка належить до земель державної власності, а тому в користування позивачу вона не передавалася, не приватизовувалася в межах норм безоплатної приватизації та не могла перейти в користування відповідно до положень статті 120 ЗК України, враховуючи, зокрема, що договір оренди земельної ділянки позивачем з органом місцевого самоврядування також не укладався. На його думку, до позивача може перейти лише право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на ту частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування, а не на всю земельну ділянку №1 площею 515 кв. м.

Заперечення на касаційну скаргу позивач не подавав.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

16 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в рівних частинах були власниками будинку, розташованого на земельній ділянці на

АДРЕСА_2, оскільки цей будинок був непридатний для проживання, то їм рішенням виконавчого комітету Прилуцької міської ради від 27 січня 2004 року № 38 було дозволено будівництво нових будинків та зобов'язано після закінчення будівництва знести старий будинок та ліквідувати право власності на нього.

Рішенням 18 сесії 5 скликання Прилуцької міської ради від 29 грудня

2006 року (а. с. 110) за згодою землекористувачів було проведено розподіл земельної ділянки на АДРЕСА_2 та виділено

ОСОБА_6 в користування земельну ділянку під № 1 загальною площею 515 кв. м, а ОСОБА_7 виділено в користування земельну ділянку під № 2 загальною площею 728 кв. м, кожний із яких є власником ? частини житлового будинку, розташованого на зазначеній земельній ділянці, що підтверджується планом розподілу земельної ділянки, планом земельної ділянки (по фактичному користуванню) та записами в технічному паспорті на об'єкт нерухомого майна (а. с. 51, 74, 111-115).

Рішенням виконавчого комітету Прилуцької міської ради від 24 червня

2008 року № 371 ОСОБА_7 дозволено будівництво житлового будинку на АДРЕСА_2 в межах земельної ділянки, згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 з наданням поштової адреси: вулиця Гвардійська, будинок 15/2, який згодом вона побудувала та 02 грудня 2008 року зареєструвала на нього право власності (а. с. 50, 52).

У квітні 2011 року ОСОБА_7 на частину земельної ділянки, яка належить їй на праві власності, розміром 728 кв. м, на АДРЕСА_3 отримала окремий державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 площею, 0,0047 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд з зазначенням місця розташування: АДРЕСА_4, яку 20 травня 2011 року подарувала відповідачу ОСОБА_5 (а. с. 44-46).

Відповідач має дозвільні документи на будівництво на зазначеній земельній ділянці житлового будинку, якими є: схема забудови земельної ділянки, вимоги до забудови земельної ділянки та будівельний паспорт, видані відділом містобудування та архітектури Прилуцької міської ради (а. с. 47-49).

Право власності на іншу ? частину старого житлового будинку з надвірними спорудами за № 15, розташованого на АДРЕСА_1 загальною площею 515 кв. м, набув позивач ОСОБА_4, придбавши її у ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 16 квітня 2008 року, який було визнано дійсним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 16 травня

2008 року (а. с. 10).

Із акта комісії від 14 січня 2016 року, складеного на підставі розпорядження міського голови Прилуцької міської ради (а. с. 13-15), вбачається, що станом на 30 грудня 2015 року у ОСОБА_5 правові підстави на користування земельною ділянкою на АДРЕСА_2, що перебувала у користуванні ОСОБА_6, з врахуванням вимог статті 125 ЗК України, відсутні.

Із цього ж акта комісії вбачається, що у зв'язку з наявністю документів, що посвідчують право власності на нерухоме майно на АДРЕСА_2, з огляду на фактичну відсутність нерухомого майна та з урахуванням положень статті 120 ЗК України рекомендовано ОСОБА_4 звернутися до суду щодо визнання за ним права користування земельною ділянкою за цією адресою та усунення перешкод у доступі до неї.

Із акта державної комісії від 18 листопада 2012 року та запису в технічному паспорті на об'єкт нерухомого майна, виданому 01 листопада 2006 року, і довідок, виданих КП «Прилуцьке МБТІ», вбачається, що житловий будинок

АДРЕСА_2, знесено у зв'язку з природним стихійним руйнуванням (а. с. 55-56, 59, 83).

У висновку експерта від 20 травня 2016 року № С-85 зазначено, що на час проведення експертизи є перешкоди у користуванні земельною ділянкою

№ 1 площею 515 кв. м на АДРЕСА_2 у вигляді: незавершеного будівництва, (фундаменту) будівлі розмірами 12,25 х 9,43 метра, який частково розташований на земельній ділянці № 1 площею 515 кв. м, яка перебуває у користуванні ОСОБА_4; встановленого будівельного вагончика, знаходження будівельних матеріалів та побудованого дерев'яного паркану, розташованого за межами зазначеної земельної ділянки № 1 площею 515 кв. м, за рахункок прихвату земель Територіальної громади м. Прилуки на вул. Гвардійській та вул. Пушкіна ОСОБА_5, власником земельної ділянки № 3 площею 47 кв. м

(а. с. 137-148).

Відповідно до статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно із статтею 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачає механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на будівлі і споруди, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на будівлі і споруди.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у вказаній редакції у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України цієї редакції необхідно виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині 1 статті 120 ЗК України вказаної редакції особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 13 квітня 2016 року у справі

№ 6-253цс16, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обгрунтованого висновку, що право користування земельною ділянкою № 1 загальною площею 515 кв. м у 2008 році на підставі договору купівлі-продажу ? частини старого житлового будинку з надвірними спорудами за № 15, перейшло від ОСОБА_6 до ОСОБА_4

Ця обставина відповідно до вимог частини 3 статті 61 ЦПК України 2004 року не підлягає доказуванню, оскільки рішенням суду першої інстанції від

16 травня 2008 року, яке набрало законної сили, договір купівлі-продажу

? частини житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого на спірній земельній ділянці, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, визнано дійсним.

Відповідно до частин 2, 3 статті 152 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що право користування позивача спірною земельною ділянкою порушено незаконними діями відповідача і таке право підлягає захисту.

Доводи ОСОБА_5 стосовно того, що позивач не має права на користування спірною земельною ділянкою у зв'язку з тим, що після придбання ? частини житлового будинку і господарських будівель та споруд до нього перейшло лише право на користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування, спростовані судом першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції.

Таким чином, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично зводяться до переоцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки судів першої та апеляційної інстанцій, впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, і це доводять матеріали справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги ґрунтуються лише на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судами з додержанням норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 14 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв І. М. Фаловська С. П. Штелик