Постанова

Іменем України

06 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 640/7780/15-ц

провадження № 61-23617св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4на рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 червня 2016 року у складі судді Зуба Г. А. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Коровіна С. Г., Довгаль А. П.,

ВСТАНОВИВ:

У пункті 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 29 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 45 000 доларів США на термін до 27 листопада 2026 року та зобов'язувалась повернути кошти та сплатити відсотки за користування ними у строки та у порядку, встановленому кредитним договором.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором, між банком та ОСОБА_5 у той же день було укладено договір поруки, відповідно до якого боржник та поручитель несуть відповідальність за вказаним кредитним договором, як солідарні боржники.

Вказувало, що ОСОБА_4 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим станом на 27 березня 2015 року має заборгованість у розмірі 43 242,72 доларів США, що складається з: 34 562,05 доларів США - заборгованість за кредитом; 3 224,05 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 810 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 4 646,62 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Банком була направлена відповідачам вимога про погашення вказаної заборгованості, яка була залишена без реагування.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідачів солідарно на свою користь заборгованість за кредитним договором від 29 листопада 2006 року у розмірі 43 242,72 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 27 березня 2015 року складає 1 016 636,35 грн та судові витрати.

У вересні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_4, про визнання договору поруки припиненим.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» 29 листопада 2006 року було укладено договір поруки на забезпечення зобов'язань за кредитним договором від 29 листопада 2006 року, укладеним між банком та ОСОБА_4 Вважав, що договір поруки є таким, що припинив свою дію, оскільки вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки. Останній платіж позичальником було зроблено 26 листопада 2014 року. Строк наступного зобов'язання настав 26 грудня 2014 року, а разом з ним розпочався відлік строку звернення банку до поручителя з вимогою протягом шести місяців, який сплинув 26 червня 2015 року. Банк звернувся з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором у солідарному порядку тільки 13 листопада 2015 року, тобто за межами встановленого законом строку.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_5 просив суд визнати договір поруки, укладений 29 листопада 2006 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк», таким, що припинив свою дію.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 червня 2016 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 29 листопада 2006 року у сумі 38 596,1 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 27 березня 2015 року становить 907 394,31 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» пеню у розмірі 109 242,04 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судові витрати у сумі 3 654 грн, тобто по 1827 грн з кожного.

В іншій частині позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором належним чином, надавши позичальнику обумовлену суму коштів, а відповідачі не виконали своїх зобов'язань за кредитним договором та договором поруки від 29 листопада 2006 року, у зв'язку із чим виникла заборгованість. При цьому, суд вважав, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який вона сплачується, а чинним законодавством України Національному банку України не надано повноважень на встановлення облікової ставки для іноземної валюти, у зв'язку із чим пеня має розраховуватись лише у грошовій одиниці України - гривні. Тому суд задовольнив частково вимоги банку у цій частині.

Місцевий суд вважав безпідставними вимоги зустрічного позову ОСОБА_5 оскільки відповідно до пункту 12 спірного договору порука за ним припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, тому доводи про її припинення, є безпідставними.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 червня 2016 рокузалишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції є законними та обґрунтованими, відповідають матеріалам справи та вимогам норм матеріального права, на підставі яких суд розглянув справу, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, що ПАТ КБ «Приватбанк» є неналежним позивачем у справі, пославшись на договори купівлі-продажу права вимоги за кредитним договором від 29 листопада 2006 року та вказавши, що ПАТ КБ «Приватбанк» знову набуло право вимоги за цим кредитним договором.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не звернули увагу на те, що при відступленні права вимоги за спірним кредитним договором новий кредитор - товариство з обмеженою відповідальністю Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 пі-ел-сі» (далі - ТОВ «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 пі-ел-сі») не повідомило її про перехід такого права, тому суди неправильно застосували норму статті 613 ЦК України.

Суди не надали належної оцінки довіреності ТОВ «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 пі-ел-сі», відповідно до якої права діяти від імені довірителя надавалися тільки трьом представникам ПАТ КБ «Приватбанк»: Донець Д. В., Кандаурову Ю.В., Лозовому В. А., у той час, як позовну заяву подав ОСОБА_9, який не мав відповідних повноважень.

Також посилається на те, що суди не встановили прав ТОВ «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 пі-ел-сі» на здійснення фінансових послуг, тому вказане товариство та ПАТ КБ «Приватбанк» не мали права укладати договори факторингу від 19 лютого 2007 року та 14 квітня 2016 року.

ПАТ КБ «ПриватБанк» рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду не оскаржує, тому колегія суддів у частині, в якій у позові банку відмовлено, судові рішення не перевіряє відповідно до положень статті 400 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційні скарги задоволенню не підлягають.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 Цивільного кодексу України).

У статті 1052 ЦК України передбачено, що у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника достроково повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Задовольняючи частково позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором належним чином, надавши позичальнику обумовлено суму коштів, а відповідачі не виконали своїх зобов'язань за кредитним договором та договором поруки від 29 листопада 2006 року, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню солідарно з боржника та поручителя.

Доводи касаційної скарги з посилання на те, що суди ПАТ КБ «ПриватБанк» є неналежним позивачем у справі, є безпідставними та були предметом оцінки судами попередніх інстанцій.

Так, апеляційний суд вірно відхилив аналогічний довід апеляційної скарги, встановивши, що 19 лютого 2007 року ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є позивач, відступлено на користь покупця - ТОВ «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 пі-ел-сі» право вимоги за спірним кредитним договором, що підтверджується договором купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити. Крім того, ТОВ «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 пі-ел-сі» видало довіреність на представництво його інтересів на ім'я ПАТ КБ «Приватбанк» у загальних та спеціалізованих судах окремих судових юрисдикцій всіх інстанцій (а. с. 180-205).

14 квітня 2016 року ТОВ «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 пі-ел-сі» відступлено на користь покупця - ПАТ КБ «Приватбанк» право вимоги за вказаним кредитним договором, що підтверджується договором викупу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити (а. с. 206-225). Таким чином, ПАТ КБ «Приватбанк» знову набуло право вимоги за вказаним кредитним договором.

Посилання особи, яка подала касаційну скаргу на те, що ТОВ «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 пі-ел-сі» видало довіреність на ім'я ПАТ КБ «Приватбанк» тільки для трьох представників, є безпідставними, оскільки пунктом 3 вказаної довіреності ПАТ КБ «Приватбанк» був уповноважений передоручати покладені на нього повноваження посадовій особі або посадовим особам чи працівникам (які не перелічені в цій довіреності), які були призначені для цього головою правління ПАТ КБ «Приватбанк» або іншим чином (том 1, а. с. 204).

Не заслуговують на увагу й доводи ОСОБА_4 з посиланням на укладення позивачем та вказаним товариством договору факторингу, оскільки, як правильно встановив суд першої інстанції, договір від 14 квітня 2016 року, укладений між ТОВ «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 пі-ел-сі» та ПАТ КБ «Приватбанк» є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу.

Колегія суддів також відхиляє доводи касаційної скарги про те, що ТОВ «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 пі-ел-сі» не повідомило її про перехід права вимоги за спірним кредитним договором.

Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень статей 516-517 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Тобто, у разі неналежно повідомлення боржника новим кредитором про перехід до нього права вимоги, законодавством встановлено правовий захист саме боржника.

За змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним, а заявник не надав судам доказів того, що кредитні кошти були ним сплачені первісному кредиторові.

Аналогічний правовий висновок викладено й Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15. Підстав для відступлення від нього немає.

Крім того, вказаними договорами від 19 лютого 2007 року та від 14 квітня 2016 року, укладеними між ТОВ «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 пі-ел-сі» та ПАТ КБ «Приватбанк», ніяким чином не були порушені права ОСОБА_4, як боржника за кредитним договором від 29 листопада 2006 року, оскільки обсяг її зобов'язань змінено не було.

Доводів щодо стягнення судами неправильного розміру кредитної заборгованості касаційна скарга не містить. Як не містить і доводів про неправильне вирішення судами зустрічного позову ОСОБА_5

Отже, вирішуючи спір, суди з дотримання вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року повно, всебічно та об'єктивно з'ясували обставини справи, вірно встановили правовідносини, що склалися й правильно задовольнили частково позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк