АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№ 22-ц/796/6657/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2018 року місто Київ

справа № 752/15038/17

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - ВолошинаВ.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1, апеляційною скаргою відповідача Подільського районного суду міста Києва та апеляційною скаргою третьої особи Державної казначейської служби України на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 травня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Мирошниченко О.В., повний текст рішення складено 31 травня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Подільського районного суду міста Києва, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому, з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог просила:

стягнути на її користь шкоду, завдану бездіяльністю відповідача у розмірі 122551,12 грн.;

стягнути на її користь компенсацію за користування кредитним коштами, отриманими в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», а саме - заборгованість по основному боргу, проценти та штрафи, що виникла за період з липня 2016 року по грудень 2017 року внаслідок неможливості працевлаштуватись.

В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що підставою для звернення до суду з даним позовом є завдання їй шкоди, внаслідок бездіяльності Подільського районного суду міста Києва, що полягала у незверненні до виконання рішення суду від 30 грудня 2014 року, внаслідок чого порушено її права.

Вказувала, що 29серпня 2014 року згідно ухвали Дніпровського районного суду міста Києва вона була поміщена на примусове лікування до ТМО «ПСИХІАТРІЯ» в місті Києві.

Зазначала, що 30 грудня 2014 року Подільським районним судом міста Києва за результатами розгляду подання ТМО «ПСИХІАТРІЯ» прийнято рішення про припинення примусових заходів медичного характеру у виді примусової госпіталізації до психіатричного закладу, застосованих відносно неї та надання диспансерної амбулаторної психіатричної допомоги. Дане судове рішення набрало законної сили 09 лютого 2015 року, однак Подільським районним судом міста Києва не було звернуто це рішення до виконання в порушення положень ст.535 КПК України, що як наслідок унеможливило в подальшому вирішення питання про продовження, зміну або припинення таких заходів у відповідності до ст.514 КПКУкраїни.

Вказувала, що дана бездіяльностіпризвела до неможливості з 30 грудня 2014 року вирішити питання про продовження, зміну чи припинення примусових заходів медичного характеру у встановленому законом порядку, остання змушена була звільнитись у травні 2016 року з роботи, на яку працевлаштувалась одразу після того, як була виписана з ТМО «ПСИХІАТРІЯ» у місті Києві, та залишилась без будь-яких засобів до існування, у зв'язку із чим просиластягнути компенсацію за не отриману заробітну плату за період з травня 2016 року по січень 2018 року, оскільки 17 січня 2018 року Апеляційним судом містаКиєва скасовано ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 30грудня 2014 року.

Зазначала, що у зв'язку з неможливістю працевлаштуватись вона змушена була користуватися кредитними коштами отриманими у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 21 травня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 на відшкодування шкоди 52423 грн. з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неналежне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду першої інстанції змінити та задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилалася на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не обґрунтовано чому компенсація завданої їй шкоди повинна розраховуватися з мінімальної заробітної плати, яка була встановлена у відповідний період, а не з посадового окладу за її останнім місцем роботи, з якої вона змушена була звільнитися через бездіяльність відповідача; чому ця сума не підлягає індексації та чому розрахунок проводиться по місяцям, а не по дням.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції відповідач Подільський районний суд міста Києва подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неналежне з'ясування судом фактичних обставин справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, який відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилався на те, що відповідно до ч.ч.1-4 ст.148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України, а відтак Подільський районний суд не є належним відповідачем, оскільки належними відповідачами по даній справі повинні бути Державна казначейська служба України та Територіальне управління державної судової адміністрації України в м. Києва, як розпорядники коштів.

Вказував, що при ухваленні рішення суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність спричиненої шкоди позивачу та наявність причинно-наслідкового зв'язку між цією шкодою та бездіяльністю конкретної посадової/службової особи Подільського районного суду міста Києва.

Зазначав, що суд першої інстанції не дослідив та, відповідно, не навів у судовому рішенні мотивів, з яких він зробив висновок про протиправну бездіяльність Подільського районного суду міста Києва у питанні не звернення до виконання рішення суду від 30 грудня 2014 року.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції третя особа Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, який відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилалася на те, що у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, зокрема не наведено жодного доказу вини або бездіяльності конкретноїпосадової чи службової особи державного органу у заподіянні шкоди позивачеві, що свідчить про невірне вирішення справи по суті.

Вказувала, що суд стягнув шкоду за відсутності достеменного підтвердження (чинного рішення суду) того, що таку шкоду заподіяно саме посадовими (службовими) особами державних органів (зокрема, органу суду) та оскільки визнання дій Подільського районного суду протиправними не встановлено, тому не має підстав відшкодування шкоди.

Від позивача ОСОБА_1 до Апеляційного суду міста Києва надійшли відзиви на апеляційні скарги відповідача Подільського районного суду міста Києва та третьої особи Державної казначейської служби України, в яких позивач вказувала, що апеляційні скарги є безпідставними та необґрунтованими, а їх доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. Зазначала, що саме внаслідок бездіяльності Подільського районного суду міста Києва їй завдано шкоди.

Від відповідача Подільського районного суду міста Києва до Апеляційного суду міста Києва надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1, в якому відповідач проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, просив у задоволенні апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 відмовити.

Від третьої особи Державної казначейської служби України відзиву на апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та відповідача Подільського районного суду міста Києва до Апеляційного суду міста Києва не надійшло.

У порядку п.8 ч.1 Розділу XIIІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно з п.3 Розділу XIIПрикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач підтримала свою апеляційну скаргу та просила її задовольнити, проти доводів апеляційних скарг відповідача та третьої особи заперечувала.

Представники відповідача та третьої особи у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Відповідач надіслав заяву, у якій просив розглядати справу у відсутність представника Подільського районного суду міста Києва.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача та третьої особи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг колегія суддів вважає, що скарги відповідача та третьої особи підлягають задоволенню частково, а апеляційна мкарга позивача не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалі справи, постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2014 року застосовано до ОСОБА_1 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 30 грудня 2014 року подання ТМО «ПСИХІАТРІЯ» у місті Києві задоволено. Припинено примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу зі звичайним наглядом на надання диспансерної амбулаторної психіатричної допомоги відносно ОСОБА_1

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 23 січня 2015 року заяву ОСОБА_1 щодо роз'яснення ухвали Подільського районного суду міста Києва від 30 грудня 2014 року задоволено. Роз'яснено ОСОБА_1, що в ухвалі Подільського районного суду міста Києва від 30 грудня 2014 року, ухвалено рішення лише про припинення примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу зі звичайним наглядом, а не припинення примусових заходів медичного характеру повністю. Вирішено питання щодо надання ОСОБА_1 диспансерної амбулаторної психіатричної допомоги.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09 лютого 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 30 грудня 2014 року повернуто ОСОБА_1

16 лютого 2015 року матеріали справи №1-В/758/369/14, 758/15322/14 повернуто до Подільського районного суду міста Києва.

На супровідному листі Апеляційного суду міста Києва, з яким матеріали справи надійшли до Подільського районного суду міста Києва, накладено резолюцію наступного змісту «Крим.канц. До виконання».

Згідно з ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Положеннями ст.7 БК України передбачено, що серед принципів бюджетної системи України визначений принцип цільового використання бюджетних коштів - бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями (п.8).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.23 БК України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно з ст.43 БК України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Відповідно до п.1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №215 від 15 квітня 2015 року Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів, і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Одним із основних завдань Казначейства є реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів (п.3).

Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку, зокрема, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку, а також здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (п.4).

Згідно п.1 Положення про головні управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 12 жовтня 2011 року №1280, Головні управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі є територіальними органами Державної казначейської служби України, які відповідно до п.18 є окремими юридичними особами публічного права і також мають повноваження безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду( п.4).

Виконання рішень про стягнення коштів з державного бюджету здійснюється Державною Казначейською службою України у відповідності до вимог Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Кабінету Міністрів України №845 від 03 серпня 2011 року.

Пунктом 3 Порядку визначено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Так, згідно з ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим, відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частина 1 ст.48 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідно до ч.ч.2-4 ст.51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 за захистом свого порушеного права звернулася до суду із позовом, у якому відповідачем вказала Подільський районний суд міста Києва.

Разом з тим ОСОБА_1 заявляє позовні вимоги про відшкодування шкоди за рахунок Державного бюджету України.

Виходячи з норм процесуального права відповідачем є особа, на яку вказує позивач як на порушника своїх прав. На відміну від позивача відповідач - це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила суб'єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Якщо ж судом встановлено, що відповідач не є зобов'язаним за вимогою позивача, такий відповідач визнається неналежним. Установлення цієї умови є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Проте, виключно позивач, наділений правом визначати коло відповідачів, визначати предмет та підстави позову.

Проте позивач не зверталася до суду з клопотанням про залучення до участі у справі як співвідповідача Державну казначейську службу України.

Суд першої інстанції позбавлений права самостійно залучити Державну казначейську службу України в якості співвідповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, судом було вірно залучено Державну казначейську службу України в якості третьої особи.

Відповідно до норм матеріального права обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу (ст.1174 ЦК України) та не на орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування (ст.1173 ЦК України), незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Враховуючи, що позовні вимоги заявлені про відшкодування шкоди за рахунок Державного бюджету України, а казначейське обслуговування бюджетних коштів забезпечує Державна казначейська служба України (Казначейство), яка є центральним органом виконавчої влади і має повноваження безспірного списання коштів державного та місцевого бюджетів на підставі рішення суду, то саме цей орган має бути залучений до участі у справі в якості відповідача (співвідповідача).

Стягнення зазначеної шкоди у разі задоволення позовних вимог здійснюється з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з рахунку призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів державної влади за бюджетною програмою щодо відшкодування шкоди, тому обов'язковим відповідачем у справах про відшкодування шкоди, має бути Державна казначейська служба України.

Тобто, позов пред'явлено тільки до відповідача - Подільського районного суду міста Києва, що унеможливлює виконання рішення про стягнення коштів з державного бюджету.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що з огляду на встановлений механізм виконання судових рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (бюджетних установ), відшкодування шкоди у разі задоволення позовних вимог здійснюється з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, яка не є відповідачем у даній справі.

Пред'явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

На вказані обставини суд першої інстанції не звернув увагу, таким чином, зазначене свідчить про істотне порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке потягло за собою ухвалення незаконного рішення.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що позивач не позбавлена права на звернення до суду із позовною заявою до належного відповідача (відповідачів).

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом першої інстанції не обґрунтовано чому компенсація завданої їй шкоди повинна розраховуватися з мінімальної заробітної плати, яка була встановлена у відповідний період, а не з посадового окладу за її останнім місцем роботи; чому ця сума не підлягає індексації та чому розрахунок проводиться по місяцям, а не по дням та доводи апеляційних скарг відповідача та третьої особи щодо відсутності з боку Подільського районного суду міста Києва дій, які призвели до заподіяння шкоди позивачу, колегія суддів відхиляє, оскільки ці обставини підлягають з'ясуванню у разі пред'явлення позову ОСОБА_1 до належного відповідача.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та про ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу відповідача Подільського районного суду міста Києва - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу третьої особи Державної казначейської служби України - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Подільського районного суду міста Києва, третя особа: Державна казначейська служба України про відшкодування шкоди відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 вересня 2018 року.

Головуючий:

Судді: