Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 398/7459/14-ц

провадження № 61-14803св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи: приватний нотаріус Олександрійського міського нотаріального округу Хоменко Володимир Юрійович, Олександрійська міська державна нотаріальна контора № 1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 березня 2017 року у складі судді Ковальової О. Б. та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від

25 травня 2017 року у складі колегії суддів: Єгорової С. М., Дьомич Л. М., Письменного О. А.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_8, треті особи: приватний нотаріус Олександрійського міського нотаріального округу Хоменко В. Ю., Олександрійська міська державна нотаріальна контора № 1, про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла їх мати ОСОБА_9 Позивач подав заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори, де йому повідомили, що померла за життя, 16 листопада 2012 року, склала заповіт, яким все своє майно заповідала ОСОБА_8 Зазначав, що ОСОБА_9 в останні роки свого життя страждала на психічні розлади, у зв'язку з чим неодноразово проходила лікування та перебувала на обліку в Олександрійській психіатричній лікарні. Внаслідок наявного захворювання його мати виявляла неадекватну поведінку: йшла з оселі в невідомому напрямку, після чого її приводили додому родичі та знайомі, не стежила за своїм зовнішнім виглядом, не займалась домашнім господарством, не могла відповісти на елементарні запитання, мала провали пам'яті. В зв'язку з цим позивач з дружиною постійно допомагали їй, відвідували її, придбавали продукти харчування, готували, прали, вели домашнє господарство, сплачували за неї комунальні послуги, а відповідач в утриманні матері участі не брав та допомоги їй не надавав. ОСОБА_9 за життя недієздатною не визнавалась та опікуна не мала, проте її поведінка протягом останніх років свідчила про неможливість усвідомлення нею значення своїх дій та керування ними. На думку позивача, заповіт був складений ОСОБА_9 у той момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що відповідно до положень статті 225 ЦК України 2004 року дає підстави для визнання його недійсним.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер відповідач ОСОБА_8, у звязку з чим до участі у справі було залучено його правонаступників: ОСОБА_5, ОСОБА_6

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 25 травня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено за допомогою належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_9 внаслідок хвороби при складанні і підписанні заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а досліджена в судовому засіданні медична документація не містила висновків щодо наявності у неї психічного або іншого захворювання, внаслідок якого вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, на підставі належних та допустимих доказів у справі, які були надані суду. Також зазначив, що позивач, не погоджуючись з результатами експертизи, не ставив питання щодо призначення додаткової чи повторної психолого-психіатричної експертизи.

22 червня 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що померла ОСОБА_9 страждала на психічні розлади з 2005 року, проходила лікування у психіатричній лікарні. Свідки, в тому числі лікар, який лікував померлу, в судовому засіданні підтвердили, що вона страждала на психічні захворювання, які не дозволяли їй усвідомлювати своїх дій та керувати ними, що не було взято до уваги судами першої та апеляційної інстанцій. Також зазначив, що, хоч висновок посмертної судово-психіатричної експертизи не дав відповіді щодо можливості ОСОБА_9 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у момент вчинення оспорюваного заповіту, але й не спростував його доводів.

Заперечення на касаційну скаргу інші учасники справи не подавали.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

19 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

За життя ОСОБА_9 16 листопада 2012 року склала заповіт, яким все своє майно заповіла ОСОБА_8

До нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після її смерті звернулись: 07 квітня 2014 року син померлої ОСОБА_4 та 09 квітня

2014 року син померлої ОСОБА_8

З висновку судово-психіатричної експертизи від 30 червня 2015 року

№ 343 вбачається, що ОСОБА_9 з 2005 року до 21 січня 2011 року зверталась за амбулаторною допомогою з діагнозом: атеросклероз судин головного мозга з інтелектуально-мнестичним зниженням, астено-іпохондричний синдром, внаслідок судинного захворювання головного мозку (атеросклероз судин головного мозку). Діагностовані психічні розлади відносяться до категорії психічних розладів непсихотичного характеру, тобто таких, які не досягають ступеня психоза чи недоумкуватості. З 21 січня

2011 року до 24 лютого 2012 року ОСОБА_9 до лікарів-психіатрів не зверталась, лікарями не оглядалась. При зверненні 24 лютого 2012 року їй діагностовано: атеросклероз судин головного мозку з інтелектуально-мнестичним зниженням, астено-іпохондричний синдром. Початкова судинна деменція? Станом на 24 лютого 2012 року перелічені захворювання не впливали на адекватність прийнятих рішень ОСОБА_9 Експертами встановлено, що з 24 лютого 2012 року до 05 лютого 2014 року ні

ОСОБА_9, ні її родичі за медичною допомогою до лікарів-психіатрів не звертались. Відповісти на питання, чи усвідомлювала вона під час складання заповіту, а саме 16 листопада 2012 року, значення своїх дій та чи могла керувати ними не представляється можливим. Крім того, в пункті 21 висновку зазначено, що при огляді ОСОБА_9 вдома лікарем-психіатром 10 лютого 2014 року було діагностовано атеросклеротичну деменцію з явищами гострої сплутаності та галюцинаторними включеннями, але це відбулося вже після складання заповіту (а. с. 98 - 100).

Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до частин першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Згідно з вимогами пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи хоча б однією зі сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Як роз'яснено у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від

06 листопада 2011 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 березня 2015 року у справі призначено судово-психіатричну (посмертну) експертизу, проведення якої було доручено експертам комунального закладу «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня». Відповідно до висновку експерта від 30 червня 2015 року № 343 неможливо надати відповідь на питання, чи усвідомлювала ОСОБА_9 під час складання заповіту, а саме 16 листопада 2012 року, значення своїх дій та чи могла керувати ними? При цьому зазначено, що наявні у ОСОБА_9 перелічені у висновку захворювання станом на 24 лютого 2012 року не впливали на адекватність прийняття нею рішень.

Позивачем не заявлялось клопотання про призначення додаткової чи повторної експертизи.

Суд першої інстанції в своєму рішенні також зазначив, що з показів свідків, допитаних в судовому засіданні, встановлено лише те, що в ОСОБА_9 була неадекватна поведінка, вона часто скаржилась на сильні головні болі та декілька разів лікувалась в психлікарні, однак стан її здоров'я на час складання заповіту описати не змогли.

Статтею 60 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсним, складеного 16 листопада 2012 року ОСОБА_9 на ім'я ОСОБА_8, місцевий суд, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, враховуючи висновок експерта від 30 червня 2015 року № 343, а також показання свідків, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем того, що ОСОБА_9 під час укладення заповіту, який за формою та змістом відповідає вимогам цивільного законодавства, не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.

Відповідно до частини 3 статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик