ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2018 року м.Суми

Справа №578/168/16-ц

Номер провадження 22-ц/788/1416/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Хвостика С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 06 червня 2016 року, ухваленого у складі судді Щербина А.С., в приміщенні Краснопільського районного суду Сумської області, повний текст судового рішення складено 12 вересня 2016 року, -

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

22 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернувсь до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить визнати трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, придбану за договором купівлі-продажу від 29 серпня 2001 року, посвідченим державним нотаріусом Краснопільської державної нотаріальної контори Клименком Л.О., на ім'я відповідача ОСОБА_2, спільним сумісним майном подружжя, провести поділ вказаної квартири та визнати за ним право власності на 1/2 її частину. Свої вимоги мотивує тим, що з 20 вересня 1997 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 У період шлюбу, 29 серпня 2001 року, за їх спільні кошти була придбана квартира АДРЕСА_2, право власності зареєстровано за відповідачем. 20 січня 2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краснопільського районного управління юстиції у Сумській області на підставі рішення Краснопільського районного суду від 13 лютого 2008 року шлюб між ними розірвано. Спільне проживання припинено у жовтні 2014 року. На даний час виник спір щодо поділу квартири, яка придбана ними у період шлюбу, оскільки відповідач забороняє йому користуватися нею.

Рішенням Краснопільського районного суду Сумської області від 06 вересня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, придбану за договором купівлі-продажу від 29 серпня 2001 року, посвідченим державним нотаріусом Краснопільської державної нотаріальної контори Клименком Л.О., на ім'я ОСОБА_2, спільним сумісним майном подружжя.

Проведено поділ спільного майна подружжя - трикімнатної квартири АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_1, право власності на 1/2 частину трикімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 61,2 кв.м. житловою площею 44,8 кв.м.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на недоведеність позивачем обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

У своїх доводах вказує на те, що позивачем не подано доказів, що він надавав кошти для придбання спірної квартири. На час придбання квартири він разом з сім'єю не проживав, спільного господарства не вів, з вересня 2000 року по вересень 2001 року перебував за межами України, а саме у м. Протвіно Московської області. Зазначає, що джерелом придбання спірної квартири були кошти від продажу спадкового майна її батьком, а саме житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_7. Вважає, що частка позивача у спірній квартирі становить 1/3 квартири. Крім того посилається на те, що судом не застосована ст.72 СК України щодо пропуску позивачем строку позовної давності щодо вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу. Шлюб між нею та відповідачем розірвано у судовому порядку в 2008 році, фактичне користування спірною квартирою позивач припинив в 2012 році, позов про поділ майна пред'явив в 2016 році, тобто після сплину трирічного строку позовної давності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача адвоката ОСОБА_4, який підтримав апеляційну скаргу, позивача та його представника адвоката ОСОБА_5, які заперечують проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була придбана сторонами у період шлюбу, а тому є спільним сумісним майном подружжя. Після укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, вказане майно належить сторонам у рівних частках, тобто по 1/2 частці квартири кожному з співвласників.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 20 вересня 1997 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У період шлюбу, 29 серпня 2001 року, сторонами на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Краснопільської державної нотаріальної контори Клименком Л.О., придбано квартиру вартістю 17 550 грн. 00 коп. за адресою: АДРЕСА_4, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2

20 січня 2016 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Краснопільського районного управління юстиції у Сумській області шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 13 лютого 2008 року.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із ч.1 Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Спірне майно придбано подружжям до 01 квітня 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи підлягають застосуванню положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно з ст.3 КпШС України, відповідно до закріпленої Конституцією України рівності прав жінки і чоловіка в Україні вони мають у сімейних відносинах рівні особисті і майнові права.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, яка діяла на час придбання спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу (ст.28 Кодексу про шлюб та сім'ю України).

Положеннями ч. 3 ст. 10 та ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідач, заперечуючи належність спірної квартири сторонам на праві спільної сумісної власності, не надала суду належних, допустимих та достовірних письмових доказів про те, що квартира є її особистою власністю, тобто презумпцію права спільної сумісної власності майна колишнього подружжя відповідачем не спростовано, що є її процесуальним обов'язком. У самому ж договорі купівлі-продажу спірної квартири покупцем зазначено ОСОБА_2, яка на час його укладення перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_1

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що квартира АДРЕСА_5 належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Колегія суддів не може також погодитись і з доводами апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності щодо вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 КпШС України для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі ст. 11 цього Кодексу у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права. Аналогічні за змістом положення містяться у ст. 72 СК України.

Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Звертаючись до суду із позовною заявою ОСОБА_1 зазначав, що про порушення свого майнового права він дізнався у жовтні 2014 року, коли відповідач заборонила йому проживати в спірній квартирі. В судовому засіданні апеляційного суду позивач пояснив, що в жовтні 2014 року відповідач виставила його речі з квартири і до помешкання не пустила. Вказана обставина підтверджується показаннями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 і ОСОБА_10 Зокрема, свідки ОСОБА_8 і ОСОБА_11 пояснили, що позивач постійно мешкав в спірній квартирі, зробив в ній ремонт та припинив проживання у зв'язку з неможливістю користуватися квартирою. Свідок ОСОБА_10 пояснив, що позивач проживав в спірній квартирі півтора роки тому. Останній час на квартирі він позивача не бачив і як той виїжджав з квартири також не бачив, але бачив декілька днів речі позивача лежали коло квартири. Та обставина, що позивач проживав в спірній квартирі до жовтня 2014 року підтверджується також письмовим доказом, а саме: копією індивідуальної програми реабілітації інваліда № 733 від 14.10.2014 року, ОСОБА_1, в якій місце його проживання зазначено: АДРЕСА_6 (а. с. 192-197).

У запереченнях на позовну заяву ОСОБА_2 просила застосувати строк позовної давності, зазначаючи, що позивач не проживає в спірній квартирі з 2012 року. Проте належних та достовірних доказів на підтвердження вказаної обставини суду не надала. Показання свідка ОСОБА_12, на які вона посилається в апеляційній скарзі, спростовуються вищенаведеними доказами, які колегія суддів в їх сукупності вважає достатніми для підтвердження тієї обставини, що про порушення свого майнового права на спірну квартиру позивач дізнався в жовтні 2014 року.

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Враховуючи, що ціна позову визначена в 150000 гривень, іншої вартості спірного майна матеріали справи не містять, дана справа є малозначною, а тому касаційному оскарженню відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 06 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 20 вересня 2018 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді: О.Ю. Кононенко

С.Г.Хвостика