Справа № 346/3446/17
Провадження № 22-ц/779/687/2018
Головуючий у 1 інстанції П'ятковський В. І.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області у складі колегії суддів:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Максюта І.О.

секретаря Возняк В.Д.

з участю апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку, земельних ділянок, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2018 року, ухваленого суддею Пятковським В.І., -

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернулася в суд з даним позовом до ОСОБА_1 та просила ухвалити рішення про визнання недійсними договора дарування житлового будинку та земельних ділянок від 26.11.2014 року.

Заявлені вимоги позивач обґрунтувала тим, що після смерті брата, ОСОБА_4 успадкувала житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в с. Ясінки, вул. Коцюбинського, 11, Коломийського району про що їй видано свідоцтво про право на спадщину за законом. На підставі державних актів на право власності їй належали земельні ділянки в с. Ясінки Коломийського району площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею 0,3131 га для ведення особистого селянського господарства.

У даному будинковолодінні проживала разом із чоловіком, ОСОБА_5. Будучи одинокими людьми похилого віку, у них склались дружні родинні відносини із сестрою чоловіка ОСОБА_6 та її сім»єю. Чоловік ОСОБА_6 за власні кошти провів ремонт їхнього будинку у селі Ясінки, а вони в свою чергу за це подарували належну їм квартиру в м. Коломиї по вул. Петлюри, 38/61.

27 серпня 2012 року її чоловік помер. Сім»я ОСОБА_6 допомогла влаштувати похорон та неодноразово відвідували її. Залишившись сама, по стану здоров»я відчувала потребу у допомозі по господарству. ОСОБА_7 допомагала, часто навідувалась та просили відчужити житловий будинок і земельні ділянки, за що обіцяли довічно утримувати та піклуватись про неї. Фактично не мала наміру укладати договора дарування, а договора довічного утримання.

26 листопада 2014 року ОСОБА_1 із матір»ю відвіз її до приватного нотаріуса ОСОБА_8, якого вона бачила вперше, де від її імені ОСОБА_9 були підписані спірні договори. Оскільки вона цілковито довіряла родичам, в суть договорів, які укладались не вникала так як їй пояснили, що будуть піклуватись про неї, надавати матеріальну допомогу та допомогу по господарству, тому розуміла, що уклала договір довічного утримання. Однак, після укладення договорів відповідач та його батьки перестали відвідувати її, не допомагають по господарству, не піклуються про її здоров»я. Маючи намір розірвати договір довічного утримання, звернулась до приватного нотаріуса і отримала копії договорів дарування. Те, що було укладено договори дарування, а не довічного утримання вона зрозуміла із консультації адвоката, яка також пояснила, що підписи під договорами ставила ОСОБА_9 через її фізичну ваду. Не заперечує, що іноді її болить рука, однак підписувати документи вона взмозі.

При укладенні договору дарування мала на меті оформити договора довічного утримання, оскільки через похилий вік і стан здоров»я потребувала догляду і вважала, що ОСОБА_10 повинна довічно забезпечувати її утриманням та доглядом. Тому, помилилася щодо правової природи правочинів, прав та обов»язків які виникнуть після їх укладення між сторонами і під впливом помилки уклала договора дарування. Після укладення спірних договорів дарування продовжує проживати в будинку, який є єдиним житлом, ключів від будинку нікому не передавала, продовжує користуватись земельними ділянками і фактичної передачі відповідачу нерухомого майна не відбувалось.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсними договори дарування житлового будинку та земельних ділянок, посвідчені приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу ОСОБА_8 від 26 листопада 2014 року.

На дане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апелянт у скарзі зазначає, що судом належним чином не перевірено усіх обставин справи, неправильно застосовано норми матеріального права які поширюються на правовідносини, що виникли між сторонами, тому підлягає скасуванню.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що спірні договіри укладалися під впливом помилки та не враховано розяснення, викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», де зазначено, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи правові висновки Верховного Суду України та положеня ст. 229 ЦК України, позивач на підтвердження своїх вимог про визнання правочинів недійсними повинна була довести на підставі належних та допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме, що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування і що помилка мала істотне значення.

Суд першої інстанції не взяв до уваги, що дії позивача були добровільним волевиявленням на дарування йому будинку та земельних ділянок. Перед укладенням договорів ОСОБА_3 кілька разів була у нотаріуса, де їй було роз»яснено суть договорів, надано для ознайомлення їх проекти. Після підписання зазначених договорів, в кабінеті нотаріуса позивач передала йому ключі від будинку та документи на право власності на майно.

Судом не враховано, що для вчинення дій по даруванню будинку та земельних ділянок автомобілем возив позивача до Коломийського МБТІ та управління Геоземкадсервісу для збору необхідних документів, вона особисто зібрала всі необхідні документи, що свідчить про її вільне волевиявлення.

Крім того, у них з ОСОБА_11 тривалий час були добрі стосунки, його батьки допомагали по господарству, доглядали за хворим чоловіком, організовували його похорон. Позивач неодноразово висловлювала намір подарувати йому все своє майно, так як власних дітей не мала.

Спірні договори позивачем укладались свідомо, нотаріус роз»яснював їх зміст та наслідки, тому ОСОБА_3 була обізнана, що укладає договори дарування, а не довічного утримання.

ОСОБА_3 знала, що за неї розписалася ОСОБА_9 і не заперечувала щодо цього ні в нотаріуса ні у подальшому впродовж тривалого часу до дня подання позову до суду.

Суд в результаті неправильної оцінки показам свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 які покладені за основу рішення суду прийняв незаконне рішення. Твердження, що жодної допомоги від сімї ОСОБА_1 позивач не отримувала спростовується показами інших свідків, які суд не врахував. Суд не взяв до уваги покази свідків, які підтвердили, що ОСОБА_3 визнавала, що подарувала будинок та земельні ділянки, не врахував покази свідка ОСОБА_9 та нотаріуса.

Висновок суду щодо продовження проживати в спірному будинку після укладення договору дарування підтверджує реальні наміри ОСОБА_3 на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування спростовується укладеним сервітутом, який полягає в особистому праві дарувальника безоплатно та безстроково користуватись дарунком відповідно до його цільового призначення.

Судом не здобуто доказів, що спірні договори були укладені під впливом помилки, позивач не довела наявність обставин, які вказують на неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Вислухавши доповідача, доводи апелянта та його представника, які вимоги скарги підтримали, позивача ОСОБА_3, яка вимоги скарги заперечила, а свої позовні вимоги підтримала повністю, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За статтею 367 ЦПК, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 успадкувала житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами у с. Ясінки по вул. Коцюбинського, 11 Коломийського району, після смерті брата, ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої Коломийської районної державної нотаріальної контори 20 серпня 1999 року за реєстровим номером Д-769 (а.с.40). В даному господарстві ОСОБА_11 проживає одна, що підтверджується довідкою П»ядицької сільської ради ОТГ № 594 від 19 червня 2017 року.

За даним будинком закріплена земельна ділянка площею 0,2500 га. призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належала позивачці на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 004764, виданого відповідно до рішення Турківської сільської ради № 245 від 14 квітня 2009 року (а.с.85).

Також ОСОБА_3 належала земельна ділянка площею 0,3131 га. на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 004765, виданого відповідно до рішення Турківської сільської ради № 245 від 14 квітня 2009 року (а.с.68).

26 листопада 2014 року між ОСОБА_3, як дарувальником та ОСОБА_1, як обдаровуваним було укладено договори дарування вищевказаних - житлового будинку та земельних ділянок, посвідчені приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу ОСОБА_8 Згідно даних договорів дарувальник подарувала, а обдаровуваний прийняв у дарунок житловий будинок № 11 по вул. Коцюбинського в с. Ясінки, Коломийського району (а.с.38-39), земельну ділянку площею 0,25 га кадастровий номер : :03:001:0058 для будівництва і обслуговування житлового будинку в с. Ясінки по вул. Коцюбинського, 11, Коломийськього району (а.с.83-84) та земельну ділянку площею 0,3131 га. кадастровий номер : :03:001:0059 для ведення особистого селянського господарства в с. Ясінки по вул. Коцюбинського, Коломийського району (а.с.66-67).

У вказаних документах, що окремо застережені в текстах договорів, підпис від імені дарувальниці здійснила ОСОБА_9, в зв»язку з фізичною вадою дарувальниці.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 є обгрунтованими, підтверджуються дослідженими доказами та відповідають встановленим фактичним обставинам і внутрішній волі позивача.

Суд прийшов до висновку, що позивач будучи особою похилого віку, проживаючи одна потребувала стороннього догляду, який за поясненнями свідків фактично надавав відповідач та його батьки, уклала оспорювані договори внаслідок неправильного сприйняття обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договорів дарування замість договору довічного утримання.

Колегія суддів вважає даний висновок суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Тому, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування та фактичним користуванням усім нерухомим майном.

Суд першої інстанції враховуючи, що позивачу на час укладення договорів виповнилось 74 роки, вона після смерті чоловіка залишилась проживати одна, по стану здоров»я та віку потребувала і потребує допомоги, як до так і після укладення договорів, повністю продовжує користуватись майном, фактично отримувала допомогу по догляду за будинком від відповідача та його сім»ї до та після укладення договорів дарування, спірний житловий будинок є єдиним житлом для неї, тому правильно встановив, що вона фактично сприйняла укладені договора про відчуження майна як договора довічного утримання (догляду).

Відповідно до змісту ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідач ОСОБА_1 у засіданні апеляційного суду підтвердив, що при укладенні договорів про відчуження нерухомого майна позивач ОСОБА_3 дійсно сподівалась на допомогу від нього та його сім»ї у старості, така допомога їй надавалась до початку літа 2017 року, тобто до часу коли вона під впливом сусідів відмовилась від такої допомоги.

Доводи апелянта у скарзі, що ОСОБА_3 кілька разів була у нотаріуса, особисто зібрала необхідні документи для відчуження нерухомого майна, перебування з нею у добрих стосунках, висловлювала наміри відчужити йому спірне майно, знала, що за неї у договорі розписалась інша особа, застереження у договорі дарування житлового будинку про досягнення домовленості про встановлення сервітуту, який полягає у особистому праві дарувальника безоплатно та безстроково користуватися дарунком відповідно до його цільового призначення, не спростовують переконливих доказів позивача, що на час укладення договорів про відчуження нерухомого майна вона неправильно сприйняла фактичні обставин правочину, вважала за обставин які склались між сторонами, що фактично укладає договір довічного утримання і таке переконання реально та фактично вплинуло на її волевиявлення, і ця помилка дійсно була і має для неї істотне значення.

Доводи апелянта, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку показанням свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які покладені за основу рішення суду про задоволення позову є помилковими. Суд дав правильну оцінку поясненням цих свідків, що підтверджується звукозаписом проведеного судового засідання.

Також за встановленими обставинами про те, що позивач ОСОБА_3 неправильно сприйняла фактичні обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, суд першої інстанції дав правильну оцінку пояснення свідків які були допитані за клопотанням відповідача про обізнаність ОСОБА_3 у вчиненні договорів дарування нерухомого майна.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно досліджено обставни справи, зібраним доказам надана належна правова оцінка і висновок суду про обґрунтованість позовних вимог, що підтверджуються дослідженими доказами та відповідають встановленим фактичним обставинам є вірним, справедливим і відповідає внутрішній волі позивача як власника майна.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження та не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому до задоволення не підлягають.

За таких обставин, колегія суддів вважає про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18.06.2018 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

ОСОБА_14