Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 199/4110/15-ц

провадження № 61-9124св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевич Євген Володимирович,

треті особи: Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора, Дніпропетровське міське управління юстиції, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ЛозенкоВалентина Володимирівна, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Шаулова Марина Олексіївна, ОСОБА_12 та ОСОБА_13, орган опіки та піклування - Виконавчий комітет Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Пономарь З. М., Рудь В. В., Черненкової Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності у порядку спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_8 помер його батько ОСОБА_14. Після його смерті відкрилася спадщина на 42/100 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_5.

До складу домоволодіння входять дві частини без виділу в натурі: 42/100 частини зареєстровано за ОСОБА_14, а 58/100 частин - за ОСОБА_15 (сестра позивача).

Після смерті батька спадщину прийняли позивач та його сестра. До нотаріуса не зверталися.

ІНФОРМАЦІЯ_9 померла ОСОБА_15, і після її смерті 79/100 частин домоволодіння успадкував її онук ОСОБА_17

Позивач вважав, що він є єдиним спадкоємцем, однак нотаріус постановою від 20 квітня 2015 року відмовила у видачі свідоцтва, оскільки факт прийняття спадщини ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_14 та ОСОБА_15 не підтверджений, не підтверджений і факт їх смерті та не встановлено факту наявності родинних відносин між спадкодавцем ОСОБА_17 та позивачем.

Неодноразово уточнюючи позовні вимоги, позивач звернувся з остаточним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевича Є. В. про встановлення факту родинних відносин, встановлення факту прийняття спадщини, встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання права на домоволодіння в порядку спадкування за законом та про повернення майна, переданого за недійсними правочинами.

Уточнений позов мотивований тим, що згідно зі свідоцтвами про право власності на домоволодіння від 24 жовтня 1989 року, виданими Виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської ради народних депутатів на підставі рішення від 11 серпня 1989 року № 507/12, домоволодіння АДРЕСА_5 зареєстровано в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації 24 жовтня 1989 року в реєстровій книзі № 524 за реєстровим номером 144: 42/100 частини - за батьком позивача «ОСОБА_14»; 58/100 частин - за рідною сестрою позивача «ОСОБА_15».

Заповітом від 22 червня 1983 року ОСОБА_14 заповів усе своє майно ОСОБА_19, сину ОСОБА_15, який прийняв спадщину, оскільки проживав у домоволодінні.

ОСОБА_19 помер ІНФОРМАЦІЯ_10. Заповіт він не складав. Після його смерті відкрилася спадщина на 42/100 частини домоволодіння АДРЕСА_5. Спадщину прийняли його мати ОСОБА_15, син ОСОБА_17 та дружина ОСОБА_20, оскільки постійно проживали разом із спадкодавцем.

Станом на ІНФОРМАЦІЯ_12 будинок АДРЕСА_5 належав ОСОБА_17 вцілому.

ОСОБА_17 помер ІНФОРМАЦІЯ_11. Дітей та родичів у нього немає.

Позивач зазначав, що ОСОБА_20 15 травня 2014 року відчужила ОСОБА_6 49/100 частин вказаного домоволодіння за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є. В. та зареєстрованим в реєстрі за № 1748, а також ОСОБА_5 7/100 частин зазначеного домоволодіння за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є. В. та зареєстрованим в реєстрі за № 1756.

У договорах купівлі-продажу зазначено, що об'єкт купівлі-продажу належить продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 07 вересня 1983 року в реєстрі за № 1-2457, право власності продавця ОСОБА_20 на об'єкт купівлі-продажу зареєстровано: в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації 11 жовтня 1983 року в реєстровій книзі під № 132 за реєстровим номером 15, у Державному реєстрі прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є. В. як спеціальним суб'єктом, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 5664646, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01 (витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15 травня 2014 року).

Однак згідно з інформацією Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в реєстрі нотаріальних дій Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора 07 вересня 1983 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_20 не видавала, в реєстрі нотаріальних дій Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим номером 1-2457 значиться інша дія.

Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради (далі - КП «Дніпропетровське БТІ») надало інформацію, що в матеріалах інвентаризаційної справи станом на 31 грудня 2012 року містяться відомості про реєстрацію права власності за адресою: АДРЕСА_5 на 42/100 частини за «ОСОБА_14» та 58/100 - за «ОСОБА_15», станом на 31 грудня 2012 року в матеріалах інвентаризаційної справи немає відомостей про реєстрацію за ОСОБА_20 права власності за адресою: АДРЕСА_5.

Позивач вважав, що договори купівлі-продажу від 15 травня 2014 року, посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є. В., є недійсними, а також підлягає скасуванню запис про право власності.

Після смерті ОСОБА_20 30 липня 2015 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В. В. видала свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_7 на 44/100 частини домоволодіння АДРЕСА_5. За наведених обставин таке свідоцтво про право на спадщину за законом підлягає визнанню недійсним.

Також відповідно до договору купівлі-продажу від 21 серпня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шауловою М. О. та зареєстрованого в реєстрі за № 2365, ОСОБА_7 (44/100 частини) та ОСОБА_6 (49/100 частини) продали, а ОСОБА_8 купила 93/100 частини домоволодіння АДРЕСА_5.

Оскільки продавцям за вказаним договором не належали на законних підставах відповідні частини відчужуваного домоволодіння, зазначений договір купівлі-продажу є недійсним.

Враховуючи, що спірне домоволодіння в теперішній час знаходиться у власності за недійсними правочинами у ОСОБА_5 (7/100 частин) і ОСОБА_8 (93/100 частини), воно підлягає витребуванню на користь позивача.

Позивач просив: встановити факт, що ОСОБА_14 був його батьком та батьком ОСОБА_15;

встановити факт належності ОСОБА_14 свідоцтва про право власності на домоволодіння від 24 жовтня 1989 року, виданого Виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської ради народних депутатів на ім'я «ОСОБА_14»;

встановити факт належності ОСОБА_14 заповіту від 22 червня 1983 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_21 та зареєстрованого в реєстрі за № 2-1573, згідно з яким «ОСОБА_14» заповідав усе своє майно ОСОБА_19;

встановити факт прийняття ОСОБА_19 спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_14, який помер ІНФОРМАЦІЯ_8;

встановити факт постійного проживання ОСОБА_15, ОСОБА_17 та ОСОБА_20 зі спадкодавцем ОСОБА_19 на день його смерті;

встановити факт постійного проживання ОСОБА_17 зі спадкодавцем ОСОБА_15 (рідною бабусею) на день її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_9 в домоволодінні АДРЕСА_5;

встановити факт постійного проживання ОСОБА_17 зі спадкодавцем ОСОБА_20 (матір'ю) на день її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_12 в домоволодінні АДРЕСА_5;

визнати за позивачем право власності на домоволодіння АДРЕСА_5, до складу якого входить: житловий будинок літ. А-1: коридор 1-1 площею 9,0 кв. м, кладова 1-2 площею 3,9 кв. м, кухня 1-3 площею 17,5 кв. м, житлова 1-4 площею 19,5 в. м; житловий будинок літ. Б-1: коридор 1-1 площею 4,0 кв. м, коридор 1-2 площею 5,8 кв. м, житлова 1-3 площею 9,3 кв. м, житлова 1-4 площею 11,4 кв. м, житлова 1-5 площею 14,2 кв. м, а також сарай літ. В, погреб літ. підГ, літня кухня літ. Е, гараж літ. Ж, душ літ. З, вбиральня літ. И, споруди № 1-7, І, що розташоване на земельній ділянці площею 2 515 кв. м, в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_11 ОСОБА_17;

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 07 вересня 1983 року, видане Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 1-2457, згідно з яким ОСОБА_20 успадкувала після померлого ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_22 домоволодіння АДРЕСА_5;

скасувати запис про право власності 5664646, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01 в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, внесений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є. В. як спеціальним суб'єктом, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, за ОСОБА_20 на домоволодіння АДРЕСА_5 в цілому, внесений на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 вересня 1983 року, виданого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 1-2457 (витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15 травня 2014 року);

визнати недійсним договір купівлі-продажу 7/100 частин домоволодіння АДРЕСА_5 від 15 травня 2014 року, укладений між ОСОБА_20 і ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1756;

визнати недійсним договір купівлі-продажу 49/100 частин домоволодіння АДРЕСА_5 від 15 травня 2014 року, укладений між ОСОБА_20 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1748;

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 30 липня 2015 року, серія та номер: 1709, видане ОСОБА_7 на 44/100 частини домоволодіння АДРЕСА_5 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В. В., після померлої ІНФОРМАЦІЯ_12 ОСОБА_20;

визнати недійсним договір купівлі-продажу 93/100 частин домоволодіння АДРЕСА_5 від 21 серпня 2015 року, укладений між ОСОБА_7, ОСОБА_6 і ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шауловою М. О. та зареєстрований в реєстрі за № 2365;

витребувати з володіння ОСОБА_5 7/100 частин та ОСОБА_8 93/100 частини домоволодіння АДРЕСА_5, до складу яких входять: гараж літ. Ж, що розташований на земельній ділянці площею 809,6 кв. м, та житловий будинок літ. А-1, житловий будинок літ. Б-1, сарай літ. В, погреб літ. підГ, літня кухня літ. Е, душ літ. З, вбиральня літ. И, на користь позивача.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Встановлено факт того, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_14 був батьком ОСОБА_4 та ОСОБА_15.

Встановлено факт того, що зазначений у свідоцтві про право власності на домоволодіння АДРЕСА_5, виданому 24 жовтня 1989 року Виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської ради народних депутатів м. Дніпропетровська, як власник 42/100 частин домоволодіння «ОСОБА_14» є ОСОБА_14, який помер ІНФОРМАЦІЯ_8.

Встановлено факт того, що заповіт, посвідчений 22 червня 1983 року державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Яворською Л. А. за реєстром номером 2-1573, за яким «ОСОБА_14» заповідав усе своє майно ОСОБА_19, складений ОСОБА_14, який помер ІНФОРМАЦІЯ_8.

Встановлено факт того, що ОСОБА_19 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_14, який помер ІНФОРМАЦІЯ_8.

Встановлено факт того, що ОСОБА_15, ОСОБА_17 та ОСОБА_20 постійно проживали разом зі спадкодавцем ОСОБА_19 на час відкриття спадщини після його смерті.

Встановлено факт того, що ОСОБА_17 постійно проживав разом зі спадкодавцем ОСОБА_15 за адресою: АДРЕСА_5 на час відкриття спадщини після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_9.

Встановлено факт того, що ОСОБА_17 постійно проживав разом зі спадкодавцем ОСОБА_20 за адресою: АДРЕСА_5 на час відкриття спадщини після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_12.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 07 вересня 1983 року, видане Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 1-2457, згідно з яким ОСОБА_20 успадкувала після померлого ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_22 домоволодіння АДРЕСА_5.

Скасовано запис про право власності 5664646, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01, в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, внесений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є. В. як спеціальним суб'єктом, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, за ОСОБА_20 на домоволодіння АДРЕСА_5 в цілому, внесений на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 вересня 1983 року, виданого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 1-2457 (витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15 травня 2014 року).

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 30 липня 2015 року, серія та номер: 1709, видане ОСОБА_7 на 44/100 частини домоволодіння АДРЕСА_5 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В. В., після померлої ІНФОРМАЦІЯ_12 ОСОБА_20

Визнано договір купівлі-продажу 93/100 частин домоволодіння АДРЕСА_5 від 21 серпня 2015 року, укладений між ОСОБА_7, ОСОБА_6 і ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шауловою М. О. та зареєстрований в реєстрі за № 2365, недійсним у частині відчуження ОСОБА_7 44/100 частин зазначеного домоволодіння за 127 916,00 грн ОСОБА_8

Визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_17, який помер ІНФОРМАЦІЯ_11, на 44/100 частини домоволодіння АДРЕСА_5, до складу якого входить житловий будинок літ. Б-1 з прибудовами літ. Б1-1, б-1, б1-1, ганком літ. б загальною площею 44,7 кв. м, житловою площею 34,9 кв. м, сараєм літ. В, літньою кухнею літ. Е, душем літ. З, вбиральнею літ. И.

Витребувано з володіння ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 44/100 частини домоволодіння АДРЕСА_5, до складу якого входить житловий будинок літ. Б-1 з прибудовами літ. Б1-1, б-1, б1-1, ганком літ. б загальною площею 44,7 кв. м, житловою площею 34,9 кв. м, сараєм літ. В, літньою кухнею літ. Е, душем літ. З, вбиральнею літ. И.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 судові витрати з оплати судового збору у розмірі по 507,50 грн з кожного.

Стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в дохід держави судовий збір у розмірі по 213,28 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що встановлення зазначених юридичних фактів та визнання недійсними свідоцтв на право на спадщину та укладених відплатних угод необхідно для поновлення порушених прав ОСОБА_4 на спадкування після померлого ОСОБА_17 як спадкоємця п'ятої черги на підставі частини першої статті 1265 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції встановив юридичні факти та визнав недійсними укладені за участю померлих угоди та їх правовстановлюючі документи за відсутності документального підтвердження родинних відносин між позивачем та ОСОБА_17 і підтвердження прийняття спадщини як самим ОСОБА_17, так і попередніми його померлими родичами. Заявлені позивачем вимоги та висновки суду першої інстанції стосуються давно померлих осіб і зводяться до того, які права могли б у них виникнути. Матеріали справи не містять доказів волевиявлення на прийняття спадщини, померлі родичі за життя не мали спорів між собою і не заявляли про факти порушення їх прав. Оскільки немає доказів порушення спадкових прав позивача, немає і підстав для визнання недійсними правочинів та витребування майна на його користь. Вирішуючи питання про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та витребування майна, яке було придбане в інтересах сім'ї, до участі у справі не були залучені інші співвласники (ОСОБА_13 та ОСОБА_12).

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, рішення суду апеляційної інстанції скасувати повністю та ухвалити нове рішення про задоволення позову повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що матеріали справи підтверджують родинні відносини між позивачем та його батьком і сестрою; ОСОБА_4 має право оскаржувати договори купівлі-продажу, оскільки є спадкоємцем ОСОБА_17, права якого були порушені цими договорами і який за життя не знав про їх укладення; ОСОБА_20 не мала права відчужувати домоволодіння, оскільки не мала права власності на нього; ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у домоволодіння не вселялися, а в ньому проживали лише ОСОБА_20 та ОСОБА_17

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Суд установив, що 11 вересня 1956 року Амур-Нижньодніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області склав актовий запис № 1030 про реєстрацію шлюбу між ОСОБА_14 та ОСОБА_29.

Згідно з довідкою з Державного архіву Дніпропетровської області від 16 березня 2015 року № Б-65-2015, підтвердити факт народження ОСОБА_14 у 1894 році в с. Ломівка (Мануїловка) Новомосковського повіту Катеринославської губернії (нині увійшло у межі Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська) неможливо через відсутність на зберіганні запитуваних документів.

Відповідно до довідки Державного архіву Дніпропетровської області від 16 лютого 2015 року № Б-7-2015 у метричних книгах Миколаївської церкви, с-ще Амур Новомосковського повіту Мануйлівської волості (нині Амур-Нижньодніпровський район м. Дніпропетровська) за 1919-1920 роки актового запису про народження ОСОБА_15 немає.

Згідно з копією запису акта про шлюб, ОСОБА_15, 1919 року народження, в січні 1952 року уклала шлюб з ОСОБА_27 і після одруження взяла прізвище чоловіка.

Відповідно до довідки Державного архіву Дніпропетровської області від 04 березня 2015 року № Б-35-2015 у Книзі реєстрації актів цивільного стану Ломівської селищної ради Дніпропетровської області (нині Амур-Нижньодніпровський відділ реєстрації актів цивільного стану м. Дніпропетровська) є актовий запис від 20 листопада 1935 року № 217 про народження ІНФОРМАЦІЯ_13 дитини чоловічої статі на прізвище, ім'я та по батькові ОСОБА_4. Батьки - ОСОБА_14, 42 роки, українець, та ОСОБА_29, 42 роки, українка.

Аналогічні відомості містяться в копії посвідки про народження ОСОБА_4

При цьому згідно з копією паспорта позивача ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_13 в м. Дніпропетровську.

Відповідно до висновку про внесення змін до актового запису цивільного стану Амур-Нижньодніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 17 червня 2015 року за заявою позивача неможливо внести зміни до актового запису про шлюб його батьків та до актового запису про смерть батька заявника у зв'язку з недостатньою кількістю підтверджувальних документів, відмовлено у внесенні змін до актового запису про шлюб його батьків від 11 вересня 1956 року № 1030 щодо зазначення імені батька позивача та рекомендовано в судовому порядку встановити факт родинних відносин.

Допитані судом як свідки ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32 та ОСОБА_33 підтвердили той факт, що ОСОБА_14 був батьком позивача та ОСОБА_15.

Відповідно до частини другої статті 256 ЦПК України в судовому порядку встановлюються факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.

Суд апеляційної інстанції помилково виходив з того, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту того, що ОСОБА_14 був батьком позивача та ОСОБА_15, а суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що встановлення зазначених фактів родинних відносин необхідне заявнику для реалізації його спадкових прав, і підтвердити зазначений факт іншим способом, ніж за рішенням суду, позивач не може.

Згідно з копією запису акта про смерть 25 липня 1977 року померла ОСОБА_34 (мати позивача), яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_14 в м. Дніпропетровську та постійно проживала на АДРЕСА_6. Заповіт ОСОБА_34 не залишила.

З інформаційної довідки зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) відомо, що жоден зі спадкоємців до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини або видачу йому свідоцтва про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_34 не звертався.

Згідно з копією запису акта про смерть ОСОБА_14 (російською), який народився ІНФОРМАЦІЯ_15 в м. Дніпропетровську та постійно проживав на АДРЕСА_6, помер ІНФОРМАЦІЯ_8.

Державний нотаріальний архів в Дніпропетровській області надав копію заповіту, посвідченого 22 червня 1983 року Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 2-1573, за яким ОСОБА_14 все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, заповів ОСОБА_19.

Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що наданими у справі доказами підтверджено, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_14 за життя у правовстановлюючих документах зазначався, в тому числі, як ОСОБА_14 та ОСОБА_14, однак сукупність зазначених доказів поза всяким розумним сумнівом доводить той факт, що це була одна й та сама особа - батько позивача. Разом з тим різне написання його імені та по батькові є перешкодою для реалізації позивачем своїх спадкових прав.

При цьому суд першої інстанції правильно виходив з того, що неузгодженість у нумерації домоволодінь - 29 та 39 - за показаннями свідка ОСОБА_33 виникла через те, що нумерація домоволодінь на провулку Житомирському змінювалася.

Суд першої інстанції врахував той факт, що зазначене свідоцтво про право власності на домоволодіння видане 24 жовтня 1989 року, водночас ОСОБА_14 помер ІНФОРМАЦІЯ_8. Однак дійсність зазначеного свідоцтва та правомірність його видачі виходить за межі позовних вимог, і з цих підстав правову оцінку цій обставині суд не надає.

З урахуванням характеру спірних правовідносин та виходячи з того, що правоздатність особи припиняється з часу її смерті, належним способом захисту прав позивача буде встановлення факту того, що зазначений у свідоцтві про право власності на домоволодіння «ОСОБА_14» є ОСОБА_14, який помер ІНФОРМАЦІЯ_8, і того факту, що зазначений заповіт, за яким «ОСОБА_14» заповідав усе своє майно ОСОБА_19, виданий ОСОБА_14, який помер ІНФОРМАЦІЯ_8.

Суд встановив, що ОСОБА_19 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_14, який заповів йому все своє майно.

Згідно зі статтею 548 ЦК Української РСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

З інформаційної довідки зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) відомо, що жоден зі спадкоємців до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини або видачу йому свідоцтва про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_14 не звертався.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 549 ЦК Української РСР 1963 року вважається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Допитані судом свідки ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32 та ОСОБА_33 підтвердили той факт, що ОСОБА_19 як на час смерті ОСОБА_14, так і до своєї смерті постійно мешкав за адресою: АДРЕСА_5.

Згідно з довідкою квартального комітету № 3 Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради ОСОБА_19, 1953 року народження, до ІНФОРМАЦІЯ_10 (день смерті) проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5.

Виходячи із встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про встановлення факту прийняття ОСОБА_19 спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_14, який помер ІНФОРМАЦІЯ_8.

Суд установив, що ОСОБА_19 помер ІНФОРМАЦІЯ_10. Місцем проживання померлої особи зазначено АДРЕСА_5.

Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшли успадковані ним 42/100 частини домоволодіння АДРЕСА_5.

Згідно з частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до частини другої статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Заповіт ОСОБА_19 не залишив.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

ОСОБА_19 народився ІНФОРМАЦІЯ_16, батько - ОСОБА_27, матір - ОСОБА_15.

Згідно з копією запису акта про народження ОСОБА_17 народився ІНФОРМАЦІЯ_17 від батька ОСОБА_19 та матері ОСОБА_20.

Спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_19 згідно з статтею 1261 ЦК України були його мати ОСОБА_15, дружина ОСОБА_20 і син ОСОБА_17

Інші спадкоємці першої черги після смерті ОСОБА_19 дослідженими в судовому засіданні доказами не встановлені.

Згідно з частиною першою статі 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Як передбачено частиною третьою статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

З інформаційної довідки зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) відомо, що жоден зі спадкоємців до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини або видачу йому свідоцтва про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_19 не звертався.

Згідно з довідкою квартального комітету № 3 Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради, ОСОБА_15, 1920 року народження, з 16 вересня 1920 року до ІНФОРМАЦІЯ_9 (день смерті) проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5.

Відповідно до довідки квартального комітету № 3 Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради, ОСОБА_17, 1977 року народження, з 17 листопада 1977 року до ІНФОРМАЦІЯ_11 (день смерті) проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5.

Допитані судом свідки ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32 та ОСОБА_33 підтвердили той факт, що ОСОБА_15, ОСОБА_20 та ОСОБА_17 на час смерті ОСОБА_19 постійно мешкали разом з ним за адресою: АДРЕСА_5, а тому згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України є такими, що прийняли спадщину.

Виходячи з визначеної статтею 1267 ЦК України рівності часток спадкоємців у спадковому майні, ОСОБА_15, ОСОБА_20 та ОСОБА_17 після смерті ОСОБА_19 успадкували по 14/100 часток зазначеного домоволодіння.

Згідно з копією актового запису про смерть, ОСОБА_15 ОСОБА_16, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_18, померла ІНФОРМАЦІЯ_9. Місцем проживання зазначено АДРЕСА_5.

Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшли належні померлій 72/100 частини зазначеного домоволодіння (58/100 + 14/100). Заповіт ОСОБА_15 не залишила.

Відповідно до частини першої статті 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

ОСОБА_17, як онук ОСОБА_15, на підставі частини першої статті 1266 ЦК України успадкував ту частку спадщини, яка належала б за законом його батькові ОСОБА_19, якби він був живим на час відкриття спадщини, отже, є спадкоємцем за законом першої черги за правом представлення.

Інші спадкоємці першої черги після смерті ОСОБА_15 дослідженими в судовому засіданні доказами не встановлені.

З інформаційної довідки зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) відомо, що жоден зі спадкоємців до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини або видачу йому свідоцтва про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_15 не звертався.

Допитані судом свідки ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32 та ОСОБА_33 підтвердили той факт, що ОСОБА_17 на час смерті ОСОБА_15 постійно мешкав разом з нею за адресою: АДРЕСА_5, отже, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України є таким, що прийняв спадщину та успадкував належні померлій 72/100 частини зазначеного домоволодіння.

Згідно з копією актового запису про смерть ОСОБА_20 померла ІНФОРМАЦІЯ_12. Місцем проживання зазначено АДРЕСА_5. За життя вона склала заповіт, посвідчений 10 липня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Насобіною Г. О., згідно з яким належну їй земельну ділянку площею 4,290 га, розташовану на території Чумаківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, заповіла товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕЛЕМІСТ». Решта майна та майнових прав ОСОБА_20 заповітом охоплені не були.

ОСОБА_17, як син померлої, згідно зі статтею 1261 ЦК України був спадкоємцем за законом першої черги.

Інші спадкоємці першої черги після смерті ОСОБА_20 дослідженими в судовому засіданні доказами не встановлені.

Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В. В. надала копію спадкової справи до майна ОСОБА_20, яка містить заяву від ОСОБА_7, датовану 01 квітня 2015 року, за якою він повідомив нотаріуса про прийняття спадщини з усіх передбачених законом підстав та просив видати йому свідоцтво про право на спадщину.

ОСОБА_17 із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звертався.

Допитані судом свідки ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32 та ОСОБА_33 підтвердили той факт, що ОСОБА_17 на час смерті ОСОБА_20 постійно мешкав разом з нею за адресою: АДРЕСА_5, отже, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України є таким, що прийняв спадщину.

Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що в матеріалах справи немає документального підтвердження родинних відносин між позивачем та ОСОБА_17 та підтвердження прийняття спадщини як самим ОСОБА_17, так і попередніми його померлими родичами, оскільки суд першої інстанції встановив факт постійного проживання ОСОБА_15, ОСОБА_17 та ОСОБА_20 із спадкодавцем ОСОБА_19 на день його смерті, факт постійного проживання ОСОБА_17 із спадкодавцем ОСОБА_15 на день її смерті, факт проживання ОСОБА_17 з спадкодавцем ОСОБА_20 на день її смерті в спірному домоволодінні та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_15, ОСОБА_20 та ОСОБА_17 після смерті ОСОБА_19 успадкували по 14/100 часток домоволодіння, ОСОБА_17, у свою чергу, успадкував належні ОСОБА_15 72/100 частини домоволодіння та прийняв спадщину після смерті ОСОБА_20

Також суд установив, що ОСОБА_17 помер ІНФОРМАЦІЯ_11. Місцем проживання зазначено АДРЕСА_5. Заповіт ОСОБА_17 не залишив.

Згідно із спадковою справою щодо майна ОСОБА_17, наданою Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, у справі є заява ОСОБА_4 від 02 грудня 2014 року про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_17 як спадкоємця за законом.

Відповідно до частини першої статті 1265 ЦК України у п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Як встановив суд, позивач ОСОБА_4 є рідним дядьком батька ОСОБА_17, згідно з частиною першою статті 1265 ЦК України є спадкоємцем за законом п'ятої черги після смерті останнього.

Суд установив, що спадкодавцю ОСОБА_17 належали успадковані після смерті ОСОБА_19 14/100 частин спірного домоволодіння, а також після смерті ОСОБА_15 - 72/100 частин спірного домоволодіння.

Станом на 31 грудня 2012 року домоволодіння за адресою: АДРЕСА_5 зареєстровано на праві власності на 42/100 частини за «ОСОБА_14» та на 58/100 частин - за «ОСОБА_15» (свідоцтва про право власності від 24 жовтня 1989 року, видані Виконавчим комітетом Ради народних депутатів згідно з рішенням Виконавчого комітету АНД Ради народних депутатів від 11 серпня 1989 року № 507/12).

15 травня 2014 року між ОСОБА_20 та ОСОБА_5 укладений договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_20 продала ОСОБА_5 7/100 частин домоволодіння АДРЕСА_5, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є. В. за реєстровим номером 1756.

За заявою власника відчужуються 7/100 частин домоволодіння, до яких входить гараж літ. Ж.

Договір містить посилання на те, що об'єкт купівлі-продажу належить продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 07 вересня 1983 року в реєстрі за № 1-2457, право власності продавця на об'єкт купівлі-продажу зареєстровано в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації 11 жовтня 1983 року в реєстровій книзі під № 132 за реєстровим номером 15; в Державному реєстрі прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є. В., номер запису про право власності 5664646, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01. Договір також містить запис нотаріуса про підписання договору сторонами за місцем фактичного мешкання продавця ОСОБА_20 за адресою: АДРЕСА_5 у зв'язку з її хворобою та на її прохання.

На момент укладення зазначеного договору ОСОБА_5 перебував у шлюбі з ОСОБА_12, яка надала заяву про згоду на укладення вказаного договору.

15 травня 2014 року між ОСОБА_20 та ОСОБА_6 укладений договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_20 продала ОСОБА_6 49/100 частин домоволодіння АДРЕСА_5, до складу якого входить: літ. А-1 - житловий будинок, літ. а-1 - прибудова, літ. Г - сарай, літ. Д - вбиральня. Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є. В. за реєстровим номером 1748.

Об'єкт купівлі-продажу належить продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 07 вересня 1983 року в реєстрі за № 1-2457.

Право власності продавця на об'єкт купівлі-продажу зареєстроване в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації 11 жовтня 1983 року, в реєстровій книзі під № 132 за реєстровим номером 15; в Державному реєстрі прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є. В., номер запису про право власності: 5664646, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 01. Договір також містить запис нотаріуса про підписання договору сторонами за місцем фактичного мешкання продавця ОСОБА_20 за адресою: АДРЕСА_5 у зв'язку з її хворобою та на її прохання.

На момент укладення зазначеного договору ОСОБА_6 в шлюбі не перебував, про що надав нотаріусу відповідну заяву.

Згідно із заповітом, посвідченим державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Яворівською Л. А. 22 червня 1983 року, зареєстрованим в реєстрі за № 2-1573, спадкоємцем ОСОБА_22 на спадкове майно, до складу якого входить два житлових будинки з прибудовами та господарськими будівлями, що розташовані на земельній ділянці загальною площею 2 515 кв. м на пров. Житомирському в м. Дніпропетровську, є ОСОБА_20

На підставі заповіту після смерті ОСОБА_22 державний нотаріус Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Яворівська Л. А. 07 вересня 1983 року видала ОСОБА_20 свідоцтво про право на спадщину. Право власності зареєстроване Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації 11 жовтня 1983 року, про що внесено запис в реєстрову книгу під № 132-15.

Згідно з довідкою КП «Дніпропетровське МБТ» від 04 березня 2014 року № 2296 станом на 31 грудня 2012 року в матеріалах інвентаризаційної справи містяться відомості про реєстрацію права власності за адресою: АДРЕСА_5, за ОСОБА_20 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 вересня 1983 року.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевич Є. В. 15 травня 2014 року вніс до Державного реєстру прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію за ОСОБА_20 права власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_5 на підставі вищезазначеного свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Номер запису про право власності 5664646, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01.

30 липня 2015 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В. В. видала свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 709, згідно з яким спадкоємцем майна ОСОБА_20 є ОСОБА_7

Спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з 44/100 частин житлового будинку АДРЕСА_5.

21 серпня 2015 року між ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 укладений договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_7 та ОСОБА_6 продали ОСОБА_8 44/100 та 49/100 частин відповідно домоволодіння АДРЕСА_5, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шауловою М. О. року за реєстровим номером 2365.

На момент укладення зазначеного договору ОСОБА_8 перебувала у шлюбі з ОСОБА_13, який надав заяву про згоду на укладення вказаного договору.

Власниками домоволодіння АДРЕСА_5 є ОСОБА_8 (93/100 частини) та ОСОБА_5 (7/100 частини).

Державний нотаріальний архів в Дніпропетровській області на запит суду повідомив, що ні за датою 07 вересня 1983 року, ні за реєстровим номером 1-2457 після смерті ОСОБА_14 спадкова справа не знайдена.

Згідно з реєстром нотаріальних дій Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора 07 вересня 1983 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_20 не видавала, а за реєстровим номером 1-2457 значиться інша дія.

Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора на запит суду надана інформацію про те, що згідно з даними архіву Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори після померлого ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_22 спадкова справа не заводилася та будь-яких заповітів від його імені не зареєстровано.

КП «Дніпропетровське МБТІ» на запит суду надало інформацію, що лист від 04 березня 2014 року № 2296 щодо зареєстрованого власника домоволодіння за адресою: АДРЕСА_5, воно не надавало і в реєстровій книзі № 132 за реєстровим номером 15 відсутні відомості про реєстрацію прав власності за ОСОБА_20 на будинок АДРЕСА_5. Додатково повідомило, що станом на 31 грудня 2012 року в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні відомості про реєстрацію права власності за адресою: АДРЕСА_5 за ОСОБА_20.

Згідно з інвентаризаційною справою за адресою: АДРЕСА_5, вперше право власності на житлові будинки та господарчі будівлі за зазначеною адресою було зареєстроване за ОСОБА_14 та ОСОБА_15 з частками у праві власності 42/100 та 58/100 відповідно 24 жовтня 1989 року на підставі рішення Виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 11 серпня 1989 року № 507/12.

До зазначеного часу житлові будинки та господарчі будівлі мали статус самовільно зведених і були введені в експлуатацію лише 11 серпня 1989 року.

До 31 грудня 2012 року включно матеріали інвентаризаційної справи на вказане домоволодіння не містять відомостей про перехід права власності на нього до інших осіб.

Суд першої інстанцій дійшов висновку, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 07 вересня 1983 року, начебто видане Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 1-2457, згідно з яким ОСОБА_20 успадкувала після померлого ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_22 домоволодіння АДРЕСА_5, є сфальсифікованим, Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою не видавалося і право власності на домоволодіння на підставі зазначеного свідоцтва за ОСОБА_20 в КП «Дніпропетровське МБТІ» не реєструвалося.

Згідно з частиною другою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до пункту 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що ефективним засобом захисту права позивача, необхідним для подальшої реалізації його спадкових прав, таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, є у межах заявлених позовних вимог визнання недійсним зазначеного сфальсифікованого свідоцтва про право на спадщину, скасування запису про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_20 на підставі вказаного свідоцтва та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого після смерті ОСОБА_20 на підставі вищевказаного недійсного свідоцтва.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Встановивши, що на момент укладення зазначеного договору ОСОБА_20 успадкувала 14/100 частин домоволодіння після смерті свого чоловіка ОСОБА_19 і спадщина згідно з частиною п'ятою статті 1268 ЦК України належить їй з часу відкриття, отже, вона розпорядилася майном, на яке вона мала майнові права, а ОСОБА_4 не є стороною зазначеного договору купівлі-продажу, не є і заінтересованою особою, оскільки укладенням вказаного договору його права чи інтереси порушені не були, відповідно, він не є визначеною частиною третьою статті 215 ЦК України особою, яка має право заперечувати в суді дійсність правочину на підставах, встановлених законом. Оскільки права позивача укладенням зазначеного договору порушені не були, такі права не потребують судового захисту, і позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу 49/100 частин спірного домоволодіння від 15 травня 2014 року, укладеного між ОСОБА_20 і ОСОБА_6, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1748, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що право позивача в цій частині є похідним від права ОСОБА_17 На час відчуження ОСОБА_20 49/100 частин спірного домоволодіння, як і 7/100 частин спірного домоволодіння за вищевказаним договором, її син ОСОБА_17 постійно мешкав з нею, знав (не міг не знати) про відчуження частин домоволодіння, оскільки ще за життя ОСОБА_20 на території домоволодіння були розпочаті будівельні роботи, і будь-яким чином не висловлював свою незгоду з таким відчуженням, у суду відсутні підстави для висновку про те, що відчуження частини домоволодіння відбулося поза волевиявленням останнього і що він сприймав зазначений правочин як такий, що порушує його право.

Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за сукупності наведених обставин суд дійшов висновку, що права позивача укладеним договором не порушені, і, відповідно, такі позовні вимоги задоволенню також не підлягають.

Таким чином, до складу спадщини після смерті ОСОБА_17 увійшли його майнові права на 44/100 частини спірного домоволодіння, і такі права успадкував позивач ОСОБА_4

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Суд установив, що ОСОБА_7 відчужив 44/100 частини спірного домоволодіння, які йому належали на підставі свідоцтва про право на спадщину, визнаного судом недійсним, що зумовлює його недійсність з моменту видачі.

Здійснивши відчуження 44/100 частин спірного домоволодіння, ОСОБА_7 порушив права позивача, який на час укладення оспорюваного правочину прийняв спадщину після смерті ОСОБА_17 та набув майнові права на зазначену частину домоволодіння.

При цьому відчуженням за цим же правочином ОСОБА_6 своєї частки домоволодіння права позивача не порушені, оскільки ОСОБА_6 реалізував свої права як дійсний власник частини домоволодіння на розпорядження належним йому майном.

Відповідно до частини першої статі 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

На підставі викладеного позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню шляхом визнання договору купівлі-продажу недійсним у частині відчуження ОСОБА_7 44/100 частин зазначеного домоволодіння ОСОБА_8

Оскільки позовні вимоги в частині витребування з володіння ОСОБА_5 7/100 частин домоволодіння АДРЕСА_5, до складу якого входить гараж літ. Ж, що розташований на земельній ділянці площею 809,6 кв. м, та в частині витребування з володіння ОСОБА_8 93/100 частин домоволодіння АДРЕСА_5, до складу якого входять: житловий будинок літ. А-1, житловий будинок літ. Б-1, сарай літ. В, погреб літ. підГ, літня кухня літ. Е, душ літ. З, вбиральня літ. И, є похідними від позовних вимог про визнання відповідного договору купівлі-продажу недійсним, тому задоволенню також не підлягають.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов про витребування решти 44/100 частин домоволодіння, обґрунтовано виходив з того, що від спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Оскільки позивач прийняв спадщину після смерті ОСОБА_17 у вигляді 44/100 частин домоволодіння, у нього незалежно від отримання свідоцтва про право на спадщину та реєстрації права власності на це майно виникли майнові права, які згідно з частиною першою статті 15 ЦК України підлягають судовому захисту в разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Докази на підтвердження того, що ОСОБА_8 знала чи могла знати про те, що ОСОБА_7 не мав права відчужувати частину домоволодіння, відсутні, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_8 є добросовісним набувачем спірного домоволодіння.

Встановивши, що 44/100 частини спірного домоволодіння вибули з володіння ОСОБА_4 поза його волею, і за таких обставин позивач як спадкоємець, який прийняв спадщину у вигляді зазначеної частини домоволодіння, на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України має право витребувати її від добросовісного набувача.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на домоволодіння АДРЕСА_5, суд першої інстанції врахував роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені у постанові від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за якими при наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, оскільки наявні об'єктивні перешкоди для реалізації позивачем спадкових прав.

07 травня 2015 року державний нотаріус Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Шугаєва Н. С. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою ОСОБА_4 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_5. Відмова обґрунтована тим, що ОСОБА_4 не надав документів, які підтверджують факт родинних відносин з померлим та не надав правовстановлюючих документів на спадкове майно. Також нотаріус за наданими ОСОБА_4 документами не може встановити коло спадкоємців після ОСОБА_17 Крім цього, право власності на домоволодіння АДРЕСА_5 за довідкою БТІ зареєстроване за іншими особами.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року скасувати.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: С. Ю. Мартєв В. В. Пророк І. М. Фаловська С. П. Штелик