Постанова

Іменем України

19 червня 2018 року

м. Київ

справа № 454/1988/16-ц

провадження № 61-10496св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Львівський апеляційний адміністративний суд, Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 25 липня 2016 року у складі судді Струс Т. В. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 28 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Струс Л. Б., Шумської Н. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Львівського апеляційного адміністративного суду, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої йому вказаним судом шляхом невжиття заходів щодо розгляду апеляційної скарги протягом строку, встановленого законом, та постановлення ухвали про залишення його апеляційної скарги без задоволення, в результаті чого йому було спричинено моральні страждання, які полягали у приниженні честі, гідності, ділової репутації, порушенні нормальних життєвих зв'язків, стосунків з оточуючими людьми. Враховуючи викладене, просив стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на свою користь 1 млн. грн моральної шкоди.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 25 липня 2016 року відмовлено у відкритті провадження у цій справі в частині позовних вимог до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних з розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядку і їх виконання) нормами Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), чи іншими законами України не передбачено. Спір в частині вимог до Львівського апеляційного адміністративного суду не носить цивільно-правового характеру, що виключає можливість його вирішення в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 28 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 25 липня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов ОСОБА_4 до Львівського апеляційного адміністративного суду не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 25 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 28 вересня 2016 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили його права, гарантовані статтями 8, 40, 55, 56 Конституції України, не вирішили заявлені ним вимоги по суті і не вказали в ухвалах, що його права не порушені. Суди зобов'язані були застосувати до спірних правовідносин норми Конституції України, рішення Конституційного суду України № 6-зп від 25 листопада 1997 року, № 9-зп від 25 грудня 1997 року, № 12-рп/2001 від 03 жовтня 2001 року та № 15-рп/2002 від 09 липня 2002, вимоги статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, положення статей 16, 22, 1167, 1176 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України), статей 3, 4, 11, 15, 108, 110 ЦПК України 2004 року, але не зробили цього.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надійшло відзивів на касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із Сокальського районного суду Львівської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

20 лютого 2018 року справу № 454/1988/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Львівського апеляційного адміністративного суду, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті незаконних, на думку позивача, дій щодо винесення незаконного судового рішення при розгляді його апеляційної скарги, що спричинило приниження його честі, гідності та ділової репутації.

Згідно із частиною першою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в зазначеній вище редакції судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.

Проте у справі, яка переглядається, між позивачем та судом зазначені правовідносини не виникли, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції.

Відповідно до частин першої-третьої статті 125 Конституції України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) в Україні діють місцеві, апеляційні, вищі спеціалізовані та Верховний Суд України.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Наведену позицію висловлено у пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, в якому зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002 ) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Отже, належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Викладене узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс17.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК України 2004 року у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

З огляду на викладене, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з судовим рішенням якого погодився апеляційний суд, відмовляючи у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог до Львівського апеляційного адміністративного суду, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК України 2004 року, оскільки така позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 не дають підстав для висновку про те, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 25 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 28 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов