Постанова

Іменем України

11 червня 2018 року

м. Київ

справа № 576/1744/15-ц

провадження № 61-15645 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області у складі судді Колодяжного А. О. від 14 березня

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області у складі колегії суддів: Ільченко О. Ю., Рибалки В. Г., Ткачук С. С., від 20 квітня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву мотивовано тим, що 21 липня 2005 року між сторонами був укладений кредитний договір, відповідно до якого відповідачу був наданий кредит у розмірі 3 800 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Внаслідок несвоєчасної сплати боржником щомісячних платежів за користування кредитними коштами виникла заборгованість, яка станом на 30 червня

2015 року складає 9 906 грн 30 коп., яку банк просив стягнути з відповідача.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області у складі судді Колодяжного А. О. від 14 березня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підпис в кредитному договорі виконаний не відповідачем, що підтверджується висновком експертизи, а тому вважав недоведеними позовні вимоги банку про укладення кредитного договору та отримання відповідачем кредитних коштів.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 20 квітня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, щоволевиявлення відповідача на укладення кредитного договору не було, оскільки вона його не підписувала, а тому відсутні підстави для задоволення позову банку.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року Верховного Суду,

ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення із ухваленням нового рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок експерта є неналежним доказом, оскільки одержаний з порушенням порядку встановленого законом, а відтак суди помилково взяли його до уваги у якості доказу.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Звертаючись до суду із позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 21 липня 2005 року між сторонами був укладений кредитний договір, відповідно до якого відповідачу був наданий кредит у розмірі 3 800 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Внаслідок несвоєчасної сплати боржником щомісячних платежів за користування кредитними коштами виникла заборгованість, яка станом на 30 червня 2015 року складає 9 906 грн 30 коп.

Заперечуючи підписання вказаного кредитного договору, ОСОБА_4 заявила клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 16 жовтня 2015 року клопотання ОСОБА_4 задоволено.

Відповідно до висновку експерта Сумського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України

від 27 січня 2016 року підписи від імені ОСОБА_4 в графах «Клієнт» та «Підпис клієнта» в заяві від імені ОСОБА_4 від 21 травня 2005 року виконані не ОСОБА_4, а іншою особою (а. с. 131-138).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України

2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що підписи в заяві позичальника виконані не ОСОБА_4, а іншою особою, що підтверджується висновком Сумського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України

від 27 січня 2016 року, дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність банком укладення між сторонами кредитного договору та надання відповідачу за цим договором коштів, у зв'язку із чим правильно відмовили у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги про те, що висновок експерта є неналежним доказом були предметом розгляду судом апеляційної інстанції та суд надав на ці доводи вичерпну відповідь.

При цьому доказів, які б спростовували висновок судово-почеркознавчої експертизи від 27 січня 2016 року, позивач суду не надав.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 14 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 20 квітня 2016 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С.Ф. Хопта