Провадження № 22-ц/780/2129/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 12.06.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 червня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області

у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Сержанюка А.С., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у складі судді Кошель Л.М., ухваленого в м. Біла Церква 01 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення суми позики та штрафу,

заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и в :

В листопаді 2008 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про стягнення суми позики та штрафу, просив стягнути із ОСОБА_2 на свою користь суму боргу за договором позики у розмірі 240000 грн.

Заявлені вимоги мотивував тим, що 15 січня 2007 року уклав з відповідачем ОСОБА_2 договір позики та передав останньому гроші в сумі 220000 грн., а відповідач зобовязався повернути йому цю суму грошей в строк до 15 січня 2008 року, на підтвердження передачі грошей відповідачем була складена розписка від 15 січня 2007 року. У встановлений строк 15 січня 2008 року відповідач не повернув йому суми позики та не здійснив жодних дій, спрямованих на виконання свого зобовязання. Сума заборгованості відповідача за укладеним договором позики становить 220000 грн., крім того, відповідно до п. 5.5 договору у разі прострочення повернення суми позики відповідач зобовязаний сплатити штраф у сумі 20000 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики в розмірі 240000 грн. та судові витрати 1700 грн.

Відповідач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2017 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що в судовому засіданні відповідачем було подано копії та надано для огляду оригінали трьох документів: оригіналу розписки від 15 січня 2007 року про передачу грошей позивачем відповідачу, договір позики від 15 січня 2007 року, оригінал розписки від 15 лютого 2007 року у підтвердження повернення відповідачем позивачу грошових коштів в повному обсязі. Відтак у відповідача є розписка від 15 лютого 2007 року, підписана самим ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_2 повернув йому грошові кошти в розмірі 220000 грн., що не перевірено судом першої інстанції та піддано під сумнів ухвалою суду від 02 березня 2017 року.

В судовому засіданні представник відповідача просив суд дослідити всі надані відповідачем документи, провести судову експертизу для перевірки справжності підпису у підтвердження необґрунтованості позовних вимог, на що судом було відмовлено.

Вказує, що при дослідженні розписки позивача від 15 лютого 2007 року вбачається, що й ця розписка була виготовлена та підписана позивачем. Наявність даних документів у відповідача свідчить про повернення останнім боргу. Зазначає, що оскільки у обох сторін є оригінали розписок від 15 січня 2007 року, з наведеного вбачається два висновки: або зобовязання відповідача перед позивачем щодо повернення грошових коштів в розмірі 220000 грн. станом на дату винесення оскаржуваного рішення виконані, або правочин від 15 січня 2007 року є фіктивним.

Також суд посилається на ст. 1050 ЦК України, яка не має жодного відношення до штрафних санкцій. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази предявлення вимоги позивачем відповідачу щодо сплати штрафу за неповернення своєчасно грошових коштів, що є підтвердженням необґрунтованості предявлення позовних вимог та винесення оскаржуваного рішення щодо стягнення штрафу в розмірі 20000 грн. Вказує, що п. 5.5 договору позики від 15 січня 2007 року суперечить ст. ст. 549, 1050 ЦК України, оскільки за порушення грошового зобовязання передбачено стягнення пені, а не штрафу, у відсотках, а не у певній грошовій сумі.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення суми позики та штрафу, суд першої інстанції виходив із того, що 15 січня 2007 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_2 договір позики, на підставі якого ОСОБА_2 отримав грошові кошти в сумі 220000 грн. та зобовязався повернути вказану суму у строк до 15 січня 2008 року. Відповідач ОСОБА_2 факт отримання суми боргу у розмірі 220000 грн. не спростував, а під час розгляду справи в суді першої інстанції в 2008 році визнав заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

При цьому третя особа ОСОБА_4, за касаційною скаргою якої було скасоване попереднє рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 листопада 2008 року, мирову угоду від 11 грудня 2008 року та ухвали Апеляційного суду Київської області від 27 січня 2016 року, в судове засідання жодного разу не зявилась, ставлення до позову не висловила, факти, викладені позивачем у позовній заяві, не спростувала та не надала до суду жодного доказу, який би заперечував вимоги ОСОБА_3

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається, що 15 січня 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір позики (а. с. 101 т. 2), за умовами якого позикодавець в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобовязується надати позичальнику безпроцентну позику, а останній зобовязується прийняти позику і повернути названу позику позикодавцеві у визначений цим договором строк. Сума позики за цим договором становить 220000 грн. Кошти, вказані у п. 2.3 цього договору, передані від позикодавця позичальнику в момент підписання цього договору. Позикодавець зобовязаний надати позику протягом 1 року з моменту підписання цього договору, тобто у строк до 15 січня 2008 року. Позика надається готівкою. По закінченні строку, вказаного в п. 3.1 цього договору, позичальник зобовязується негайно повернути суми позики у повному обсязі. Даний договір укладено у двох оригінальних примірниках, по одному для кожної із сторін.

Згідно п. 5.5 договору позики, якщо позичальник своєчасно не повернув суми позики, він зобовязаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та одноразово штраф в сумі 20000 грн.

15 січня 2007 року ОСОБА_2 склав розписку, згідно якої він отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 220000 грн. відповідно до договору позики, укладеного 15 січня 2007 року (а. с. 101 т. 2).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 листопада 2008 року, яке скасоване ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року, позов ОСОБА_3 було задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 240000 грн. (а. с. 13 том 1).

В судовому засіданні 24 листопада 2008 року, по закінченню якого Білоцерківським міськрайонним судом Київської області вперше ухвалене рішення по даній справі, відповідач ОСОБА_2 визнав позов в повному обсязі та не заперечував проти його задоволення (а. с. 12 т. 1), а 11 грудня 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали мирову угоду, згідно якої ОСОБА_2 визнавав наявність у нього заборгованості перед ОСОБА_3 в розмірі 240000 грн. та в рахунок її погашення передавав у приватну власність ОСОБА_3 певні обєкти нерухомого майна (а. с. 18 23 т. 1).

Задовольняючи касаційні скарги ОСОБА_4 та направляючи дану справу на новий розгляд до суду першої інстанції, суд касаційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 при оскарженні рішення суду першої інстанції та мирової угоди посилалася на те, що вказане у мировій угоді майно було набуте ОСОБА_2 під час шлюбу з нею та це майно є їх спільною сумісною власністю, придбане за спільні кошти. Крім того, вона не надавала своєї згоди на укладення ОСОБА_2 договору позики. Дані обставини не були належним чином перевірені апеляційним судом (а. с. 258 260 том 1).

Наведені обставини підтверджуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з правилом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин), а не таким, що є неукладеним.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Третя особа ОСОБА_4, яка при оскарженні рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 листопада 2008 року заявляла про відсутність її згоди на укладення договору позики чоловіку ОСОБА_2, під час нового розгляду справи в суді першої інстанції позову про визнання договору позики недійсним не подала.

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що оскільки відповідач ОСОБА_2 факт отримання суми боргу в сумі 220000 грн. від ОСОБА_3 не спростував, і доказів повернення вказаного боргу матеріали справи не містять, при цьому позовні вимоги визнавалися відповідачем в суді першої інстанції під час розгляду справи в 2008 році, з урахуванням п. 5.5 договору позики із відповідача підлягає стягненню заборгованість за договором позики у вказаному розмірі та штраф в сумі 20000 грн., а всього 240000 грн.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про наявність у обох сторін оригіналів договорів позики, розписки від 15 січня 2007 року та існування розписки від 15 лютого 2007 року на підтвердження повернення відповідачем позивачу грошових коштів у повному обсязі, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України в редакції станом на час ухвалення рішення, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

Разом із тим, після направлення справи касаційним судом на новий розгляд до суду першої інстанції відповідачем, який приймав участь в судових засіданнях особисто та через свого представника, дані докази або будь-які письмові заперечення до суду не надавались і про їх існування останнім зазначено не було, і в заявлених до суду клопотаннях представник відповідача просила лише витребувати у позивача оригінали документів договору позики та розписки (а. с. 80 т. 2), що було виконано позивачем (а. с. 101 т. 2), а також копію та оригінал письмової вимоги до відповідача щодо сплати останнім на користь позивача штрафу в розмірі 20000 грн. у звязку з невиконанням договору позики від 15 січня 2007 року, і документи на підтвердження отримання відповідачем вимоги позивача (а. с. 79 т. 2).

Лише у заяві про перегляд заочного рішення, поданої 24 січня 2018 року, представник відповідача повідомив суд про наявність у нього оригіналу розписки від 15 січня 2007 року, і додатково 15 лютого 2018 року повідомив щодо існування розписки ОСОБА_3 від 15 лютого 2007 року про повернення позивачу грошових коштів в розмірі 220000 грн., належність підпису на якій ОСОБА_3 позивач заперечував.

Апеляційний суд враховує, що відповідач не був позбавлений можливості надати дані докази під час перегляду апеляційної та касаційної скарги ОСОБА_4, оскільки представник ОСОБА_2 брала участь в судових засіданнях в апеляції, або одразу після надходження справи із касаційної інстанції в жовтні 2016 року, однак цим правом не скористався.

Крім того, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 листопада 2008 року та ухвала від 11 грудня 2008 року скасовані за касаційною скаргою дружини ОСОБА_2 ОСОБА_4, із інших підстав, аніж неповне зясування судом обставин щодо повернення боргу ОСОБА_2

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано не визнав дані докази, на які посилався відповідач, підставою для скасування заочного рішення.

Апеляційним судом під час розгляду апеляційної скарги були оглянуті в судовому засіданні оригінали договорів та розписок, які надавалися як позивачем, так відповідачем, та встановлено, що наданий відповідачем примірник договору позики стосується інших зобовязань, ніж ті, про виконання яких звернувся позивач.

Так, позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог надано договір позики від 15 січня 2007 року, де в п. 5.5. визначено суму штрафу в розмірі 20000 грн. (копія а. с. 5 том 1), а в примірнику, наданому відповідачем (а. с. 166 том 2), сума штрафу визначена 50000 грн. Відтак, відповідачем на було доведено, яким чином договір та розписки до нього, що надані відповідачем до заяви про перегляд заочного рішення, стосуються правовідносин за договором позики від 15 січня 2007 року, які вирішувалися судом.

Виходячи із вищевикладеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги в частині невиявлення судом справжньої правової природи укладеного договору, необхідності дослідження нових доказів та погоджується із висновками суду першої інстанції в ухвалі від 02 березня 2018 року, якою було залишено без задоволення заяву про перегляд заочного рішення, щодо сумнівності їх походження.

Доводи апеляційної скарги, що застосування судом ст. 1050 ЦК України, якою передбачено в разі прострочення грошового зобовязання сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, яка не має відношення до штрафних санкцій, не спростовують висновків суду першої інстанції про стягнення із відповідача штрафу в розмірі 20000 грн., оскільки це безпосередньо передбачено умовами договору, які ніким не оспорювалися, а тому договір є чинним в силу вимог ст. 204 ЦК України та підлягає належному виконанню відповідно до ст. 526 ЦК України.

Із цих же підстав відхиляються доводи відповідача, що п. 5.5 договору позики суперечить вимогам закону, а саме ст. 1050 ЦК України.

Не можна погодитися із доводами апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи доказів предявлення позивачем вимоги відповідачу щодо сплати штрафу за неповернення своєчасно грошових коштів, що, на думку відповідача, є підтвердженням необґрунтованості предявлення позовних вимог та винесення рішення щодо стягнення штрафу.

Оскільки умовами договору позики визначено конкретний термін виконання зобовязання до 15 січня 2008 року, з цього моменту позичальник в разі неповернення позики набуває право на одержання штрафних санкцій, передбачених п. 5.5 договору.

Непредявлення позивачем вимоги в досудовому порядку, на думку апеляційного суду, не позбавляє його такого права, оскільки позичальник в судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог кредитора.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Сержанюк А.С.

ОСОБА_6