Справа №489/2522/17 13.09.2018
Провадження №22-ц/784/539/18
Справа № 489/2522/17 Суддя першої інстанції Тихонова Н.С.
Провадження № 22-ц/784/539/18 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 вересня 2018 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегія суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем Гавор В.Б.,

за участю позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Павловича Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2018 року, ухвалене під головуванням судді Тихонової Н.С. в залі судового засідання в м. Миколаїв о 13 год. 11 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області, ОСОБА_5 про скасування реєстрації декларації, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

17 травня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області (далі - УДАБІ), ОСОБА_5 про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зобов'язання відповідачки привести житловий будинок АДРЕСА_1 у попередній стан шляхом проведення за власний рахунок відповідної перебудови.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що йому та відповідачці на праві спільної часткової власності належить будинок АДРЕСА_1. Проте, сторони не можуть дійти згоди щодо користування спільним майном, між ними постійно виникають спори з цього приводу. До того ж, відповідачка самовільно добудувала мансардний поверх над усім будинком, у тому числі й над частиною, яка належить йому, без належним чином затвердженого проекту (будівельного паспорту) та без його згоди, як іншого співвласника, у зв'язку з чим порушила розмір частки у спільному майні на свою користь, а також він позбавлений можливості користуватися частиною горища належного йому в цьому будинку. До того ж зареєстровано декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, яка містить недостовірні дані щодо початку реконструкції будинку та не враховано те, що ОСОБА_5 не було отримано містобудівні умови та обмеження, необхідні для реконструкції, а тому реконструкція частини будинку є самозабудовою.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2018 року у позову відмовлено повністю.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог та вважав не доведеним позивачем порушення будь-яких його прав співвласника внаслідок реконструкції житлового будинку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, в інтереси якого представляє ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність висновків місцевого суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права просив вказане рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згоди ні він, ні попередній співвласник на реконструкцію частини будинку не надавали. В результаті реконструкції відповідач зайняла частину горища, яким користувався позивач і яке відносилося до його частки у спільному майні.

Крім того, вважає, що реконструкція будинку була проведена ще до подання та реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт, в декларації від 3 лютого 2016 року зазначені не достовірні дані щодо дати початку будівництва, що дає підстави вважати реконструйований будинок об'єктом самочинного будівництва.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 не визнала доводів скарги, посилаючись на те, що при проведенні нею реконструкції житлового будинку, а також при реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації були дотриманні вимоги чинного законодавства. Крім того вказувала, що позивач не заявляв в позовній заяві вимог щодо визнання будівництва самочинним та зазначала, що його твердження про ненадання згоди на проведення реконструкції житлового будинку не відповідає дійсності, оскільки під час проведення будівельних робіт, демонтована крівля знімалася та складувалася на прибудинковій території позивача, будівельні матеріали, які використовувалися в процесі реконструкції, так само завозились вантажним транспортом на подвір'я позивача. Отже, батько позивача ОСОБА_6, як співвласник будинку безпосередньо приймав участь у контролі за проведенням будівельних робіт і давав указівки будівельникам.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України № 2147-УШ від 3 жовтня 2017 року, що набув чинності 15 грудня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За положеннями ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Суд встановив, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 квітня 2016 року за ОСОБА_2 визнано право власності на 141/400 частки житлового будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5).

Інша частина вказаного житлового будинку належить ОСОБА_5 (а.с.7), яка з метою поліпшення житлових умов та необхідності ремонту даху, здійснила реконструкцію житлового будинку за адресою АДРЕСА_1.

Згідно інформації, зазначеною ОСОБА_5 в декларації про початок виконання будівельних робіт від 25 листопада 2015 року та декларації про готовність до експлуатації об`єкта від 3 лютого 2016 року, реконструкція частини будинку не передбачала зміни зовнішніх геометричних розмірів фундаментів у плані та здійснена на підставі проектної документації, розробленої ФО-П ОСОБА_7, який має кваліфікаційний сертифікат. У зв'язку з цим, твердження позивача щодо відсутності у відповідача будівельного паспорту на виконані роботи є безпідставним.

Відповідно до ч. 4 ст. 34 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", реконструкція об`єктів будівництва без зміни геометричних розмірів їхніх фундаментів у плані може здійснюватися за відсутності документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою.

Таким чином, оскільки право на виконання будівельних робіт було набуто ОСОБА_5 у відповідності до положень ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а саме на підставі декларації про початок виконання будівельних робіт, зареєстрованої УДАБІ 26 листопада 2015 року за № МК 51, судом першої інстанції, з врахуванням положень ч. 2 ст. 391 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», п. 22 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року (в редакції чинній на час її реєстрації) (далі - Порядок № 461), було зроблено правильний висновок про відсутність підстав вважати об`єкт самочинним будівництвом.

Також суд погоджується з висновками місцевого суду щодо того, що оскільки подання письмової згоди другого співвласника для реєстрації декларації не встановлено жодною правовою нормою у сфері містобудівної діяльності, її відсутність не може бути підставою для скасування декларації.

Частиною 2 ст. 391 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено підстави для скасування реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Так, у разі виявлення відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю факту подання недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об'єкт самочинним будівництвом, зокрема якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи без належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, а також у разі скасування містобудівних умов та обмежень, реєстрація такої декларації, право на початок виконання підготовчих або будівельних робіт, набуте на підставі поданого повідомлення, підлягають скасуванню відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Про скасування декларації чи права на початок виконання підготовчих або будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення, відповідний орган державного архітектурно-будівельного контролю письмово повідомляє замовника протягом трьох робочих днів з дня скасування.

Отже, норми чинного законодавства України чітко визначають умови, за яких реєстрація декларації підлягає скасуванню.

У зв'язку з тим, що подана 3 лютого 2016 року ОСОБА_5 до УДАБІ декларація про готовність об'єкта до експлуатації відповідала вимогам ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та п.п. 17-21 Порядку № 461, підстави для її повернення на доопрацювання відповідно до п. 19 Порядку № 461 або скасування її реєстрації згідно частини 2 ст. 391 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та пункту 22 Порядку № 461 були відсутні, вказана декларація була на законних підставах зареєстрована УДАБІ, а тому твердження ОСОБА_2, що УДАБІ зареєстровано декларацію про готовність об'єкта (мансардного поверху) до експлуатації, яка містила недостовірні дані, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Більш того, відсутній сам факт подання недостовірних даних, наведених у зареєстрованій декларації, що є необхідною складовою для скасування реєстрації декларації.

Не заслуговують на увагу твердження скаржника про те, що вказана в оскарженій декларації дата початку будівництва, 26 листопада 2015 року, не відповідає фактичній даті початку будівництва, оскільки фактично будівництво було розпочато набагато раніше та УДАБІ було достеменно про це відомо, оскільки було зафіксовано комісією, яка надавала відповідь на його звернення, оскільки саме таке заповнення декларації відповідає її Типовій формі та Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого КМУ від 13 квітня 2011 року № 461, а тому не є помилкою, недостовірними даними, та у будь-якому випадку підставою для скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації у розумінні ч. 2 ст. 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Оскільки судом не встановлено правових підстав для скасування реєстрації декларації про готовність об'єкта - частини житлового будинку АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_5, то правові підстави для зобов'язання останньої привести зазначену нерухомість в попередній стан (до реконструкції) також відсутні. При цьому також треба зазначити, що в позовній заяві не визначені вимоги щодо приведення частини будинку в попередній стан (до реконструкції) шляхом проведення за власний рахунок відповідної перебудови. Не визначено, що саме треба перебудувати і як для відновлення частини житлового будинку до реконструкції.

Згідно вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

З огляду на встановлені обставини та надані сторонами докази, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність позивачем порушення будь-яких його прав як співвласника внаслідок реконструкції частини житлового будинку, що належить відповідачу.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав, визначених ст. 376 ЦПК України, для скасування рішення суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду, що є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишенню без змін оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови виготовлено 14 вересня 2018 року.