Постанова

Іменем України

11 червня 2018 року

м. Київ

справа № 280/2237/14-ц

провадження № 61-10865св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на постанову апеляційного суду Житомирської області від 26 грудня 2017 року у складі суддів: Борисюка Р. М., Григорусь Н. Й., Микитюк О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що згідно договору купівлі-продажу від 20 березня 2007 року вона продала відповідачу жилий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0, 2293, на якій розташовано будинок. Продаж вказаної нерухомості вчинено за 254359,00 грн, з яких 20000,00 грн ОСОБА_5 сплатив їй до підписання договору, а решту зобов'язався виплатити після отримання кредиту до 23 березня 2007 року, про що склав розписку, у який також зобов'язався не здійснювати державну реєстрацію права власності на жилий будинок та земельну ділянку до повної сплати вартості цього майна. 29 березня 2007 року відповідач здійснив державну реєстрацію права власності, про що вона дізналася у 2014 році, не здійснивши повний розрахунок за придбану нерухомість, не дивлячись на її неодноразові звернення та вимоги. Вважаючи, що ОСОБА_5 обманув її щодо наміру проведення розрахунку, ОСОБА_4 просила визнати договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 20 березня 2007 року недійсним на підставі статті 230 ЦК України.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 03 березня 2015 року у складі судді Пасічного Т. З. позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0, 2293 га, що розташована за вказаною адресою, укладений 20 березня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що порушення договірних зобов'язань сталося з вини відповідача, у зв'язку з невиконанням ним умов договору, а тому вимога про визнання такого договору недійсним підлягає задоволенню.

Постановою апеляційного суду Житомирської області від 26 грудня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 задоволено, рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 03 березня 2015 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач не підтвердила належними та допустимими доказами обґрунтованість своїх позовних вимог щодо наявності передбачених статтею 230 ЦК України підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання його недійсним.

23 лютого 2018 року ОСОБА_6 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оспорюваний правочин суперечить вимогам чинного законодавства, інтересам позивача, моральним засадам суспільства, правочин з боку відповідача не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а саме здійснення розрахунку за відчужене майно, відповідач, як покупець, навмисно ввів в оману позивача, як продавця, щодо обставин, які мали істотне значення. Розгляд даної справи апеляційним судом був несправедливим та упередженим стосовно позивача. Крім того, суд апеляційної інстанції не повідомив її вчасно про розгляд справи в суді апеляційної інстанції. Також, судом апеляційної інстанції порушено пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка проголошує право на справедливий суд.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 05 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надходило.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом встановлено, що 20 березня 2007 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_5 купив жилий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0, 2293 га, що розташована за вказаною адресою.

У пункті 3 вказаного договору зазначено, що продаж вчинено за 254359,00 грн, з яких 20000,00 грн продавець одержав до підписання договору, а решту покупець зобов'язаний сплатити після отримання кредиту у Відкритому акціонерному товариства «Райффайзен Банк Аваль». Вказане підтверджується розпискою ОСОБА_5 від 20 березня 2007 року.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд на підставі належним чином досліджених обставин справи та доказів, дійшов правильного висновку про безпідставність вказаних вимог, оскільки ОСОБА_4 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір було вчинено під впливом обману з боку відповідача. Порушення відповідачем договірних зобов'язань в подальшому не є підставою для визнання договору недійсним.

Такі висновки апеляційного суду ґрунтуються на законі та узгоджуються з умовами оспорюваного договору, якими визначено порядок оплати придбаного нерухомого майна, на які посилалась позивач. Своїм власним підписом позивач посвідчила свою згоду на укладання договору на зазначених в ньому умовах, з якими вона була ознайомлена.

Тому висновки апеляційного суду про відсутність передбачених статтею 230 ЦК України підстав для визнання оспорюваного договору недійсним відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані, а наданим суду доказам дана належна правова оцінка.

Крім того, судом апеляційної інстанції вірно зазначено, що невиконання відповідачем умов договору купівлі-продажу в частині повного розрахунку, на що посилається позивач, не позбавляє права останню звернутися з вимогою про розірвання даного договору в порядку частини другої статті 651 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції і вважає доводи касаційної скарги про обмеження права на суд безпідставними, оскільки прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не повідомив її вчасно про розгляд справи, є безпідставним та спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що судові повістки направлялися судом апеляційної інстанції за усіма наявними у матеріалах справи адресами та залишилися неврученими з причин відмови позивача у їх отриманні та за закінченням терміну зберігання. Також, судом апеляційної інстанції вжито заходів щодо вчасного повідомлення позивача про розгляд справи шляхом смс-повідомлення. Крім того, в судовому засіданні 26 грудня 2017 року колегія суддів розцінила поведінку ОСОБА_4, як зловживання процесуальними правами, а тому справу розглянуто у її відсутності (а.с. 114-118, 127-129, 133-134, 136-137).

Доводи касаційної скарги ОСОБА_6 про введення її в оману відповідачем під час укладання оспорюваного договору спростовуються змістом вказаного договору та не узгоджуються з матеріалами справи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Житомирської області від 26 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик