Провадження № 22-ц/783/319/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Брикайло М.В.

з участю представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 15 травня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором,-

встановила:

29 грудня 2016 року представник позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики в розмірі 20 000 доларів США та судових витрат.

Вимоги обґрунтовував тим, що 07.11.2014 р. позивач позичив грошові кошти відповідачу в розмірі 20 000 доларів США, про що була складена розписка. Згідно умов договору дану позику відповідач зобов'язався повернути до 07.11.2016 року. У встановлений розпискою строк відповідач не повернув позивачу гроші, тому він змушений звернутись до суду та просить стягнути з відповідача суму боргу і судові витрати.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 15 травня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 (ІПН НОМЕР_1) в користь ОСОБА_5 борг за договором позики від 07.11.2014р. в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ на 15.05.2017р. становить 529 486 грн. 24коп. та 551грн. 20 коп. судових витрат.

Рішення оскаржив відповідач ОСОБА_6, з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає, що таке прийнято з порушенням норм процесуального та матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що на його думку, суд першої інстанції порушив порядок прийняття заочного рішення, при цьому констатувавши такі порушення під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення, суд не врахував їх під час постановлення ухвали за результатами розгляду такої заяви.

Вважає, що має місце порушення вимог процесуального закону в частині повідомлення про розгляд справи.

Звертає увагу на те, що при поданні позовної заяви позивач сплатив судовий збір не у повному розмірі, як це визначено в законі.

Покликаючись на статтю 4 ЗУ «Про судовий збір» зазначає, що за подання позовної заяви майнового характеру, позивач зобов'язаний був сплатити 8000 грн., однак суд не звернув уваги на це та за відсутності судового збору прийняв та розглянув по суті позовну заяву.

Стверджує, що суд обмежив право апелянта до правосуддя, позбавив його можливості надати пояснення та заперечення на заявлені вимоги, подати зустрічний позов, заперечити проти того, що фактично отримував кошти.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 15 травня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Судові витрати просить розподілити у передбаченому законодавством порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника позивача ОСОБА_2 на заперечення таких, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу (надалі ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив з того, що відповідач не повернув позивачу позику від 07.11.2014 року у розмірі 20 000 доларів США, відтак суд дійшов висновку, що сума боргу підлягає стягненню з відповідача в користь позивача в примусовому порядку в еквіваленті за офіційним курсом НБУ на час ухвалення рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Підставами виникнення цивільних прав і обов»язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно із ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Судом встановлено, що 07.11.2014 р. між позивачем ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_6 укладено договір позики грошей.

Договір оформлений розпискою відповідача, оригінал якої досліджувався судом першої інстанції.

За умовами договору позивач ОСОБА_5 передав відповідачу ОСОБА_6 кошти в сумі 20000 доларів США, а останній зобов'язався повернути позивачу вказану суму до 07.11.2016 року (а.с. 8).

В свою чергу, згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

05.12.2016 року позивач ОСОБА_5 надіслав відповідачу ОСОБА_10 повідомлення про повернення заборгованості за договором позики (а.с. 9).

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, таке повідомлення ОСОБА_10 отримав 20.12.2016 року, однак вимогу не виконав, кошти не повернув, доказів протилежного не представлено ні в суді першої, ні апеляційної інстанції (а.с. 10)

Зважаючи на те, що у встановлений термін виконання зобов'язання за договором закінчився, позивач звернувся в суд з вимогою про стягнення боргу, яку обґрунтовував відмовою зі сторони відповідача в добровільному порядку виконати свої зобов»язання.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Під час розгляду справи відповідач не спростував доводів щодо підписання боргової розписки, яка являється основним доказом у даній справі.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зважаючи на те, що достовірність боргової розписки, а саме чи дійсно підписував її відповідач, предметом судового розгляду не була, немає підстав вважати, що між сторонами відсутні правовідносини за договором позики.

Відтак, підтвердження того, що відповідач не підписував розписку в момент отримання коштів, в матеріалах справи відсутні, що свідчить про підставність позовних вимог та відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Питання недійсності зазначеного правочину відповідачем не ставилось, такого спору під час розгляду справи в суді першої інстанції на розгляді в інших судах не було.

З наведених підстав, а також з врахуванням вимог ст. 367 ЦПК України, ухвалою судового засідання від 11.09.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про зупинення провадження по даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 450/985/18 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним.

Доводи апеляційної скарги, які зводяться до порушень, на думку відповідача, допущених судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного заочного рішення є безпідставними та були предметом перевірки місцевим судом при розгляді заяви про перегляд заочного рішення.

Більше того, метою інституту заочного розгляду справи є доступ сторін до більш оперативних форм судочинства та захистити їх від можливих зловживань і затримок, надати суду повноваження здійснювати судочинство більш ефективно.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В свою чергу, ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29.03.2018 року про відкриття апеляційного провадження у справі відстрочено ОСОБА_6 сплату судового збору до ухвалення апеляційним судом рішення у справі, відтак, з врахуванням вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_6 необхідно стягнути в дохід держави 7241,85 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 15 травня 2017 року- залишити без змін.

Стягнути за ОСОБА_6 в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 7241 (сім тисяч двісті сорок одна) грн. 85 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 12 вересня 2018 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк