Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 757/15956/16-ц

провадження № 61-9305св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

відповідач - Верховна Рада України,

представник відповідача - Шумар Вікторія Юріївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Оніщука М. І., Українець Л. Д., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до народного депутата України ОСОБА_4, Верховної Ради України про захист честі, гідності та ділової репутації.

Позовні вимоги мотивовано тим, що в прямих ефірах телепрограми «Шустер LIVE» на телеканалі «3S.tv» народним депутатом України ОСОБА_4 було озвучено інформацію, яка грубо порушує його особисті немайнові права, а саме: право на честь, гідність та ділову репутацію. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 поширив інформацію, що ганьбить його гідність, честь та ділову репутацію, зазначивши: (мовою оригіналу тут і далі) «...например, это может быть ОСОБА_2, который является ближайшим соратником ОСОБА_6, по кличке ОСОБА_2, который был смотрящим на Укрспирте, на зерновой корпорации, на госрезерве. Просто золотые горы. Он был смотрящим, у него были доли везде и во всем. Более того он был так причастен к определенному подвозу титушек, которые убили в итоге журналиста ОСОБА_7 на Михайловской площади».

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 поширив інформацію, що ганьбить гідність, честь та ділову репутацію позивача, зазначивши: «ОСОБА_2 проверяется следователем Генеральной прокуратуры на причастность к подвозу титушек и к убийству журналиста ОСОБА_7. Он неоднократно, многократно был в разработке по этому делу. ОСОБА_2 был ответственен за теневые потоки ОСОБА_6». Відео з вищезазначених телепрограм наявне в мережі Інтернет на популярному відеохостінгу YouTube, що надає послуги з розміщення відеоматеріалів, за посиланням: https:ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач просив: 1) визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порушує немайнові права, завдає шкоди його честі, гідності та діловій репутації, озвучену відповідачем ОСОБА_4 в прямому ефірі телепрограми «Шустер LIVE» ІНФОРМАЦІЯ_1 на телеканалі «3S.tv» інформацію, а саме: «...например, это может быть ОСОБА_2, который является ближайшим соратником ОСОБА_6, по кличке ОСОБА_2, который был смотрящим на Укрспирте, на зерновой корпорации, на госрезерве. Просто золотые горы. Он был смотрящим, у него были доли везде и во всем. Более того он был так причастен к определенному подвозу титушек, которые убили в итоге журналиста ОСОБА_7 на Михайловской площади»; визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порушує немайнові права, завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача озвучену відповідачем ОСОБА_4 в прямому ефірі телепрограми Шустер LIVE ІНФОРМАЦІЯ_3 на телеканалі 3S.tv інформацію, а саме: «ОСОБА_2 проверяется следователем Генеральной прокуратуры на причастность к подвозу титушек и к убийству журналиста ОСОБА_7. Он неоднократно, многократно был в разработке по этому делу. ОСОБА_2 был ответственен за теневые потоки ОСОБА_6»; 2) зобов'язати відповідача ОСОБА_4 спростувати недостовірну інформацію у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію, а саме: у місячний строк з дня набрання рішенням законної сили ініціативно взяти участь у телепрограмі «Шустер LIVE» на телеканалі «3S.tv» та у прямому ефірі озвучити (без внесення правок, коментарів тощо) наступне: «Озвучена мною ІНФОРМАЦІЯ_1 в прямому ефірі у телепрограмі «Шустер LIVE» на телеканалі «3S.tv», а саме: «...например, это может быть ОСОБА_2, который является ближайшим соратником ОСОБА_6, по кличке ОСОБА_2, который был смотрящим на Укрспирте, на зерновой корпорации, на госрезерве. Просто золотые горы. Он был смотрящим, у него были доли везде и во всем. Более того он был так причастен к определенному подвозу титушек, которые убили в итоге журналиста ОСОБА_7 на Михайловской площади.» є недостовірною та не відповідає дійсності. Також озвучена мною ІНФОРМАЦІЯ_3 в прямому ефірі у телепрограмі Шустер LIVE на телеканалі 3S.tv, а саме: «ОСОБА_2 проверяется следователем Генеральной прокуратуры на причастность к подвозу титушек и к убийству журналиста ОСОБА_7. Он неоднократно, многократно был в разработке по этому делу. ОСОБА_2 был ответственен за теневые потоки ОСОБА_6» є недостовірною та не відповідає дійсності».

У запереченнях проти позову, поданих до суду у червні 2016 року, представник Верховної Ради України вказував на те, що позивачем взагалі не пред'явлено позовних вимог до українського парламенту та не вказано, якими саме рішеннями, діями або бездіяльністю з його боку порушені права позивача. Вказував, що Верховна Рада України не має жодного відношення до телепрограми «Шустер LIVE» на телеканалі «3S.tv», не є автором чи поширювачем зазначеної в позовній заяві інформації, а тому не могла порушити особисті немайнові права позивача. Крім того, обставини цього цивільно-правового спору свідчать про відсутність юридичного складу правопорушення з боку Верховної Ради України, а тому вона є неналежним відповідачем у справі. Також зазначалось, що окремий народний депутат чи група депутатів не тотожні Верховній Раді України і мають самостійний статус, визначений Законом України «Про статус народного депутата України».

У запереченнях проти позову, поданих до суду у серпні 2016 року, представник ОСОБА_4 вказував на те, що не визнає позовні вимоги, оскільки зазначена у позовній заяві інформація містить оціночні судження, зокрема, йдеться про висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, оскільки за своїм змістом є оціночним судженням, що відповідно до статті 277 ЦК України не підлягає спростуванню та доведенню. Також, враховуючи, що позивач з 12 грудня 2012 року по 27 листопада 2014 року був публічною особою у статусі народного депутата України, межа допустимої критики щодо нього має бути значно ширшою, ніж окремої пересічної особи з огляду на положення статей 3, 4, 6 Декларації про свободу дебатів у засобах масової інформації, схваленої на 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Кабінету МіністрівРади Європи.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 серпня 2016 року у складі судді Литвинової І. В. у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що висловлювання ОСОБА_4 є оціночними судженнями, які містять критичну оцінку подій, пов'язаних з діяльністю позивача як публічної особи, а тому в силу вимог закону не підлягають спростуванню. При цьому судом застосовано міжнародно-правові акти, рішення Європейського суду з прав людини, національне законодавство України та відповідну судову практику.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8, задоволено частково. Рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації задоволено частково. Визнано інформацію, поширену ОСОБА_4 в прямому ефірі телепрограми «Шустер LIVE» ІНФОРМАЦІЯ_1 на телеканалі «3S.tv», а саме: «...например, это может быть ОСОБА_2, который является ближайшим соратником ОСОБА_6, по кличке ОСОБА_2, который был смотрящим на Укрспирте, на зерновой корпорации, на госрезерве. Просто золотые горы. Он был смотрящим, у него были доли везде и во всем. Более того он был так причастен к определенному подвозу титушек, которые убили в итоге журналиста ОСОБА_7 на Михайловской площади», недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 Визнано інформацію, поширену ОСОБА_4 в прямому ефірі телепрограми «Шустер LIVE» ІНФОРМАЦІЯ_3 на телеканалі «3S.tv», а саме: «ОСОБА_2 проверяется следователем Генеральной прокуратуры на причастность к подвозу титушек и к убийству журналиста ОСОБА_7. Он неоднократно, многократно был в разработке по этому делу. ОСОБА_2 был ответственен за теневые потоки ОСОБА_6», недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 Зобов'язано ОСОБА_4 у місячний строк з дня набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію, а саме: «...например, это может быть ОСОБА_2, который является ближайшим соратником ОСОБА_6, по кличке ОСОБА_2, который был смотрящим на Укрспирте, на зерновой корпорации, на госрезерве. Просто золотые горы. Он был смотрящим, у него были доли везде и во всем. Более того он был так причастен к определенному подвозу титушек, которые убили в итоге журналиста ОСОБА_7 на Михайловской площади.»; «ОСОБА_2 проверяется следователем Генеральной прокуратуры на причастность к подвозу титушек и к убийству журналиста ОСОБА_7. Он неоднократно, многократно был в разработке по этому делу. ОСОБА_2 был ответственен за теневые потоки ОСОБА_6.», шляхом оголошення резолютивної частини даного рішення у прямому ефірі телепрограми «Шустер LIVE» на телеканалі «3S.tv». Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Верховної Ради України про захист честі, гідності та ділової репутації залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що розповсюджена відповідачем ОСОБА_4, як народним депутатом України, інформація про позивача, який на час оприлюднення інформації вже не перебував у статусі народного депутата України, яка є предметом оскарження, носить стверджувальний характер про певні факти, які можна довести, тобто відповідач, не маючи жодних належних та допустимих доказів, повідомив про позивача певні факти, які не відповідають дійсності, носять негативний характер і не є оціночним судженням у розумінні вимог закону та, як наслідок, принижують честь, гідність і ділову репутацію позивача. При цьому апеляційний суд також послався на міжнародно-правові документи, національне законодавство України і національну судову практику.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що поширена ОСОБА_4 інформація стосовно ОСОБА_2 є оціночними судженнями, яку неможливо перевірити на предмет відповідності її дійсності і спростувати, що відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту та узгоджується з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини. Позивач був та залишається публічною особою, діяльність якого викликає суспільний інтерес та підвищену увагу, а тому межа допустимої критики щодо нього, як політичного діяча, є значно ширшою, ніж до окремої пересічної особи. Апеляційний суд залишив поза увагою заперечення проти апеляційної скарги, не надав їм оцінки та не спростував.

06 лютого 2017 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У відзиві на касаційну скаргу, поданому у березні 2016 року, представником ОСОБА_2 зазначено, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, оприлюднена ОСОБА_4 інформація не відповідає дійсності, тобто є недостовірною, а також створює викривлене уявлення про діяльність ОСОБА_2 та сприймається як звинувачення у вчиненні ним кримінальних правопорушень, що порушує його честь, гідність та ділову репутацію. Вона не є оціночними судженнями, так як може бути перевірена на предмет дійсності, оскільки містить конкретні факти.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Верховної Ради України про захист честі, гідності та ділової репутації призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

22 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 брав участь у прямому ефірі у телепрограмі «Шустер Live» на телеканалі «3S.tv», де ним була поширена наступна інформація: «...например, это может быть ОСОБА_2, который является ближайшим соратником ОСОБА_6, по кличке ОСОБА_2, который был смотрящим на Укрспирте, на зерновой корпорации, на госрезерве. Просто золотые горы. Он был смотрящим, у него были доли везде и во всем. Более того он был так причастен к определенному подвозу титушек, которые убили в итоге журналиста ОСОБА_7 на Михайловской площади...».

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 у телепрограмі «Шустер Live» на телеканалі «3S.tv» була поширена наступна інформація: «ОСОБА_2 проверяется следователем Генеральной прокуратуры на причастность к подвозу титушек и к убийству журналиста ОСОБА_7. Он неоднократно, многократно был в разработке по этому делу. ОСОБА_2 был ответственен за теневые потоки ОСОБА_6».

Факт поширення зазначеної інформації сторонами у справі не заперечується, тому відповідно до вимог частини першої статті 61 ЦПК України 2004 року не підлягає доказуванню.

Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим цьому праву відповідає обов'язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (статті 28, 68 Конституції України).

У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Право особи на відповідь та на спростування недостовірної інформації також передбачено у статті 277 ЦК України.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Також у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 судам роз'яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пунктом 19 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз'яснено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Суд заявив, що «існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень доведенню не підлягає. Що стосується оціночних суджень, то цю вимогу задовольнити неможливо, до того ж вона омежує свободу дотримуватися своїх поглядів, котра лежить в основі права, що захищається статтею 10 Конвенції. Навіть тоді, коли твердження є справді оціночним судженням, пропорційність втручання може залежати від наявності достатньої фактичної основи для оскаржуваного твердження, оскільки навіть оціночне судження, якщо під ним немає щонайменшого фактичного підґрунтя, може бути визнано таким, що переходить межу» («Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria), 1986 р.; «Єрусалем проти Австрії» (Jerusalem v. Austria), 2001 р.; «Діханд та інші проти Австрії» (Dichand and Others v. Austria), 2002 р.).

За положеннями статті 30 Закону України «Про інформацію» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Межі допустимої критики є ширшими, коли вона стосується власне політика, а не приватної особи. У пункті 21 згаданої вище постанови Пленуму Верховного Суду України вказано на те, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

Зі змісту статей 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації вбачається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до принципу змагальності, закріпленого у статті 10 ЦПК України 2004 року, та положень частин першої і четвертої статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Національні суди оцінюючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Рішення Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, у порушення вимог статей 214, 303, 316 ЦПК України 2004 року вищевказаних вимог закону та роз'яснень Пленуму в цілому не врахував, оскільки не зазначив, якими доказами, поданими відповідачем, обставини, наведені в оспореній інформації, підтверджуються, а якими доказами, поданими позивачем, - спростовуються.

Апеляційним судом не звернуто належної уваги на тему передачі, участь у якій брав ОСОБА_4, які саме питання обговорювались, чи мало місце міркування з приводу поставленого питання, чи це є критикою з вираженням його особистих поглядів про процеси, пов'язані з подіями на Майдані. Як наслідок, судом не перевірено, чи не є інформація, яку позивач просить визнати недостовірною, виокремленою останнім із загального контексту та чи не спотворює вона в цілому зміст сказаного з викладенням власної думки позивача.

Апеляційний суд взагалі не звернув увагу на заперечення ОСОБА_4, викладені в його апеляційній скарзі та не надав їм правової оцінки

(а. с. 103-107).

Посилаючись на підтвердження висновків про те, що зазначена інформація не є оціночним судженням, на положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на

872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, і на той факт, що позивач на час поширення інформації не був публічною особою, апеляційний суд не врахував, що оскаржувані висловлювання стосувалися минулого часу, коли позивач обіймав посаду народного депутата (часи президентства ОСОБА_6 Революції Гідності), а не подій та часу, що існували на момент поширення інформації.

Також, скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що поширена ОСОБА_4 інформація про ОСОБА_2 не є оціночними судженнями, а є твердженнями про факти.

Проте у порушення наведених вище положень міжнародно-правових документів, вимог національного законодавства, норм ЦПК України, апеляційний суд, узагальнено зазначивши, що поширена інформація є твердженнями про факти, не дослідив цю інформацію як окремо, так і за загальним змістом; не навів розмежування оціночних суджень від фактів. Зокрема, чи викладена інформація, поширена ОСОБА_4, у формі висновку, якоїсь оцінки певних фактів, які при судовому розгляді виявились неправдивим, чи можуть вони бути фактично спростовані, наприклад, інформацією про можливі злочинні дії ОСОБА_2

Вимозі пункту 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, що стосується справедливого судового розгляду, відповідатиме чітке, а не узагальнююче розмежування оціночних суджень від тверджень про факти, з наведенням відповідних мотивів.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

За вказаних обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, який повинен урахувати викладене й залежно від установленого вирішити спір.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Відповідно до положень частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України року щодо законності й обґрунтованості, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення апеляційного суду - скасуванню, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 30 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю.В. Черняк