П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2018 року

м. Рівне

Справа №569/19571/18

Провадження №22-ц/787/1489/2018

Головуючий у суді першої інстанції: Першко О.О.

Рішення суду першої інстанції ухвалено

в м. Рівне Рівненської області 08.06.2018 р. о 16 год. 42 хв.

Повний текст рішення складено: 14.06.2018 р.

Апеляційний суд Рівненської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шимків С.С., Боймиструк С.В.

секретар судового засідання: Москалик Т.В.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк";

відповідач - ОСОБА_2;

відповідач - ОСОБА_3 (діє у особистих інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4);

відповідач - ОСОБА_5;

відповідач - ОСОБА_6;

відповідач - ОСОБА_4;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки і піклування Рівненської міської ради;

представники учасників справи: позивача - адвокат Панченко Дмитро Вікторович (відсутній);

відповідачів - адвокат ОСОБА_8 (присутня);

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_9 (відсутня),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" - адвоката Панченка Дмитра Вікторовича на рішення Рівненського міського суду від 8 червня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року в суд звернулося Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" (далі - ПАТ "Укрсоцбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Орган опіки і піклування Рівненської міської ради; про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Мотивуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що станом на жовтень 2017 року у ОСОБА_3 внаслідок прострочення виконання зобов'язань виникла заборгованість за кредитним договором від 13.09.2007 року № 315Д перед Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" (після зміни назви - ПАТ "Укрсоцбанк") у розмірі 463 888, 86 гривень за кредитом, 549 735, 43 гривень за відсотками, 11 039, 44 гривні інфляційних втрат за кредитом та 75 784, 72 гривні інфляційних втрат за відсотками.

Того ж дня між ОСОБА_2 та банком укладено договір кредиту №316Д, в результаті невиконання зобов'язань за яким станом на жовтень 2017 року заборгованість склала 463 888, 86 гривень за кредитом, 409 807, 17 гривень за відсотками, 11 039, 44 гривні інфляційних втрат за кредитом та 54 235, 74 гривні інфляційних втрат за відсотками.

Того ж дня між ОСОБА_5 і банком укладено договір кредиту №317Д, за невиконання умов якого у позичальника утворилася перед кредитодавцем станом на жовтень 2017 року заборгованість, яка становить 401 963, 91 гривні за кредитом, 414 770, 49 гривень за відсотками, 9 565, 77 гривень інфляційних втрат за кредитом та 56 184, 77 гривень інфляційних втрат за відсоткам.

З метою повернення одержаних кредитних коштів трьома позичальниками 31 січня 2014 року ОСОБА_2 передала в іпотеку на користь ПАТ "Укрсоцбанк" житловий будинок АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель.

Ухвалою Рівненського міського суду від 24 січня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у зазначеній справі.

У поданому відзиві ОСОБА_2, вважаючи вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів такими, щодо яких сплила позовна давність, просила з цих мотивів відмовити у задоволенні позову.

Такі само міркування висловлені ОСОБА_5, ОСОБА_3 у своїх відзивах на позовну заяву банку.

ОСОБА_6 у своєму відзиві покликається на відсутність підстав для задоволення позову, а тому просить залишити його без задоволення.

У поданих запереченнях ПАТ "Укрсоцбанк" вважав відзиви такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи та не відповідають вимогам закону, а тому просив не брати їх до уваги і задовольнити позов.

Рішенням Рівненського міського суду від 8 червня 2018 року позов ПАТ "Укрсоцбанк" до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення залишено без задоволення.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності вимог позивача, однак з урахуванням заявлених відповідачами клопотань про застосування наслідків спливу позовної давності встановлено наявність підстав для відмови банку в задоволенні позову саме з цих міркувань. Тому з огляду на наведені обставини ухвалено відповідне судове рішення.

На рішення суду ПАТ "Укрсоцбанк" подано апеляційну скаргу, де покликаючись на його незаконність і необґрунтованість, вважав порушеними норми процесуального права, а також невідповідними обставинам справи висновки суду, що призвело до неправильного застосування судом норми матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про помилковість висновків суду щодо пропуску позовної давності, оскільки неправильно визначено початок перебігу цього матеріально-правового строку. Вважає, що початок перебігу позовної давності пов'язується із певними фактами, які свідчать про порушення права. Тобто іпотека як забезпечувальне зобов'язання перебуває у нерозривному зв'язку із основним зобов'язанням і пред'явлення позову про звернення стягнення на майно з посиланням на невиконання рішення суду про стягнення заборгованості, на погашення якої звертається стягнення, відбулося без порушення даного строку.

На думку банку, строк треба обчислювати з моменту, коли позивач дізнався про неможливість виконати рішення суду, а не з моменту зміни строку виконання основного зобов'язання. Однак судом з'ясовано не було, чи закінчено виконавче провадження про стягнення заборгованості з відповідачів, адже ця обставина має вирішальне значення для відліку позовної давності. При цьому посилається на роз'яснення п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" щодо права вибору способу судового захисту. Тобто банк при пред'явленні позову діяв у межах ч. 1 ст. 20 ЦК України та ст.ст. 3, 4 ЦПК України і позовної давності не пропустив, що узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України у справі №6-133цс17 (постанова від 22.02.2017 року) та у справі №6-786цс17 (постанова від 15.05.2017 року).

Не згоден і з твердженнями суду про відмову в позові щодо виселення відповідачів, оскільки положеннями ч. 1 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Такі ж правові наслідки встановлені і ч.ч. 2, 3 ст. 109 ЖК УРСР, проте судом не з'ясовано, чи придбано або збудовано предмет іпотеки за кредитні кошти, чи цей об'єкт не пов'язаний з кредитом, крім обтяження.

Всупереч правилам постанови Верховного Суду від 23.01.2018 року у справі №2-340/461/16-ц (провадження №61-34св18) зроблено висновок, що при зверненні до суду з позовом про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки, судовий збір повинен сплачуватися виходячи з одного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб як за подання до суду заяви немайнового характеру, що подана юридичною особою. Тобто при поданні апеляційної скарги судовий збір має сплачуватися як 150 відсотків ставки, яка підлягала сплаті при поданні позовної заяви за дві вимоги немайнового характеру.

Зважаючи на викладене, просить скасувати повністю рішення суду першої інстанції, ухваливши нове - про задоволення позовних вимог.

У поданому відзиві представник ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_8, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу - відхилити. Покликалася на правильність висновку суду щодо спливу позовної давності, оскільки про це свідчать обставини справи та вимоги закону. Зокрема, вказувала про обґрунтованість застосування положень ст.ст. 252-257, 261, 266-267 ЦК України та правової позиції, що висловлена Верховним Судом України у своїй постанові від 29 жовтня 2014 року у справі №6-152цс14, а також п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікована Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7, 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Заслухавши суддю-доповідача, думку представника відповідачів - адвоката ОСОБА_8, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 8 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Як правильно встановлено судом, 13 вересня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк"та ОСОБА_3 укладено договір кредиту №315Д, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 500 000 гривень зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 15 відсотків річних з кінцевим терміном повернення до 12 вересня 2022 року (а.с. 7-9).

В подальшому, 13 червня 2008 року між банком і ОСОБА_3 укладено додатковий договір №1 до договору кредиту №315Д від 13 вересня 2007 року, за яким встановлено порядок зміни відсоткової ставки (а.с. 10; т. 1).

Тоді ж між ними ж укладено додатковий договір №2 до договору кредиту №315Д від 13 вересня 2007 року, яким пункт 3.3.9 викладено в новій редакції (а.с. 11; т. 1).

Згодом, 31 січня 2014 року, між ними ж укладено договір про внесення змін №3 до договору кредиту №315Д, де договір, з огляду на перехід кредитора на нове програмне обслуговування в ІБС "FlexCube", викладено в новій редакції (а.с. 12-20; т. 1).

Тоді ж ними ж укладено договір про внесення змін №4 до договору кредиту №315Д від 13 вересня 2007 року, за умовами якого сторони підтвердили, що станом на дату укладення цього договору заборгованість за договором кредиту складається із:

заборгованості по сплаті кредиту у розмірі 463 888, 86 гривень;

заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом у розмірі 259 611, 35 гривень;

погашення заборгованості за кредитом в строк до 30 січня 2034 року;

погашення за відсотками в строк до 30 січня 2019 року;

сторони домовилися щодо процентної ставки за користування кредитом, починаючи з дати укладення до 31 грудня 2015 року, - відсоткова ставка на рівні 12, 5% річних; з 1 січня 2016 року її розмір визначається як сума базової ставки та маржі (а.с. 65-67; т. 1).

Того ж дня з метою забезпечення виконання зобов'язань із повернення кредитних коштів позичальниками між банком і ОСОБА_3 укладено іпотечний договір (нежитлових або житлових будівель разом із земельною ділянкою, на якій вони розташовані, або квартири, або нежитлового приміщення, або землі з цільовим призначенням, пов'язаним не з будівництвом), за умовами якого позивачу передано в іпотеку житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, об'єкт житлової нерухомості: А-1 - житловий будинок, загальною площею 271, 3 кв.м, житловою - 137, 4 кв.м; Б - льох; І- замощення, №№1…3 - огорожа, що знаходяться в АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. а.с. 69-71; т. 1).

Між тим, з'ясовано, що ОСОБА_3 неналежно виконує взяті на себе зобов'язання, через що за договором кредиту №315Д від 13.09.2007 року утворилася заборгованість, яка станом на 25 жовтня 2017 року складала 463 888, 86 гривень за кредитом, 549 735, 43 гривні за відсотками, 11 039, 44 гривні інфляційних втрат за кредитом, 75 784, 72 гривні інфляційних втрат за відсотками. ОСОБА_2 теж порушено умови договору кредиту №316Д від 13.09.2007 року, що призвело до виникнення заборгованості, яка на час 25 жовтня 2017 року становить 463 888, 86 гривень за кредитом, 409 807, 17 гривень за відсотками, 11 039, 44 гривні інфляційних втрат за кредитом і 54 235, 74 гривні інфляційних втрат за відсотками. Не додержано кредитних зобов'язань за договором №315Д від 13 вересня 2007 року і ОСОБА_5, внаслідок чого станом на 25 жовтня 2017 року існуюча заборгованість перед ПАТ "Укрсоцбанк" складала 401 963, 91 гривні за кредитом, 414 770, 49 гривень за відсотками, 9 565, 77 гривень інфляційних втрат за кредитом та 56 184, 77 гривень інфляційних втрат за відсотками.

Судом встановлено, що наведена заборгованість та її розмір стверджуються відповідними розрахунками, які містяться в матеріалах справи, а правильність її нарахування учасниками справи не заперечується і визнається (а.с. 86-89, 91-94, 96-99; т. 1).

Також обґрунтовано з'ясовано, що 22 травня 2014 року ПАТ "Укрсоцбанк" в особі Рівненського відділення Західного комерційного макрорегіону пред'явлено позов до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором кредиту №315Д від 13 вересня 2007 року. Тобто вимоги ним заявлено про дострокове стягнення боргу (а.с. 16-18; т. 1). За змістом позовної заяви, невиконання відповідачем кредитних зобов'язань спонукало до надіслання банком письмових повідомлень, вручених ОСОБА_3, де зафіксовано про 30-денний строк з дня отримання листів повернення повністю кредиту, процентів за фактичний час користування кредиту і нарахованих штрафних санкцій від 22 квітня 2013 року.

Рішенням Рівненського міського суду від 14 квітня 2015 року у справі №569/7801/14-ц, що набрало законної сили 28 квітня 2015 року, стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ "Укрсоцбанк" 788 021, 77 гривень заборгованості за договором кредиту №315Д від 13 вересня 2007 року (а.с. 19-20; т. 2).

Таким же саме чином вирішено спірні правовідносини з приводу кредитної заборгованості між позивачем та ОСОБА_2 і ОСОБА_5

Так, 22 квітня 2014 року банком достроково пред'явлено позов до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту №316Д від 13 вересня 2007 року (а.с. 6-8; т. 2). Також 28 квітня 2014 року ним отримано повідомлення ПАТ "Укрсоцбанк" з вимогою про повернення кредиту, процентів за фактичний час використання кредиту та штрафних санкцій повністю у 30-денний строк з дня отримання листів. Рішенням Рівненського міського суду від 10 грудня 2014 року у справі №569/7798/14-ц, що набрало законної сили 27 січня 2015 року, стягнуто з позичальника на користь кредитора 650 080, 16 гривень заборгованості за договором кредитом №316Д від 13 вересня 20107 року (а.с. 9-10; т. 2).

Пред'явлено ПАТ "Укрсоцбанк" 22 квітня 2013 року позов і до ОСОБА_5 про дострокове стягнення заборгованості за договором кредиту №317Д від 13 вересня 2007 року (а.с. 11-13; т. 2). У самій заяві зазначено про попереднє надіслання їй кредитодавцем своєї вимоги про повернення протягом 30 днів з дня отримання листів у повному обсязі кредиту, процентів за фактичний час користування кредитом та нарахованих санкцій. Дану вимогу позичальнику вручено 26 квітня 2014 року.

Рішенням Рівненського міського суду від 9 грудня 2014 року у справі №569/7796/14-ц, що набрало законної сили 10 лютого 2015 року, стягнуто із ОСОБА_5 на користь ПАТ "Укрсоцбанк" заборгованість за договором кредиту №317Д від 13 вересня 2007 року у розмірі 619 622, 66 гривень (а.с. 14-15; т. 2).

Суд попередньої інстанції повно і правильно з'ясував обставини справи, оцінив наявні в справі докази у їх сукупності та вірно встановив, що при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, на чому наполягав позивач, належать до застосування. Однак існування встановлених фактів спливу позовної давності, про що заявлено в судовому засіданні відповідачами, за наведених обставин унеможливлюють задоволення позову, тому позовні вимоги банку обґрунтовано залишено без задоволення саме з підстав, передбачених ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України.

Норми ст. 1 Закону України "Про іпотеку" вказують, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми. яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання чи неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Тому, як правильно послався суд, законом передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання.

В засіданні суду першої інстанції відповідачі подали письмові заяви про застосування до існуючих між сторонами відносин позовної давності та наслідків її спливу (а.с. 147-150, 169-172, 183-186; т. 1).

Положення ст.ст. 256, 261, 267, 257 ЦК України визначають поняття позовної давності, чим є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому з урахуванням положень цивільного закону міським судом конкретизовано початок перебігу позовної давності - після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Приходячи до висновку про відхилення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги, що з огляду на порушення ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зобов'язань за договорами кредиту №№315Д від 13.09.2007 року, 316Д від 13.09.2007 року та 317Д від 13.09.2007 року ПАТ "Укрсоцбанк" скористався своїм правом дострокового стягнення з позичальників кредитної заборгованості. При цьому таке право у позивача виникло з надісланням їм письмових вимог 22 квітня 2013 року і 22 квітня 2014 року, де вимагав у 30-денний строк з дня отримання листів повернути повністю кредити, проценти за фактичний час використання кредитів та нараховані штрафні санкції.

В подальшому, 22 травня 2014 року, ПАТ "Укрсоцбанк" пред'явив до ОСОБА_3, ОСОБА_2 і ОСОБА_5 позовні вимоги про дострокове стягнення заборгованості за договорами кредиту №№315Д від 13.09.2007 року, 316Д від 13.09.2007 року та 317Д від 13.09.2007 року.

Таким чином, використавши своє право, що передбачене ч. 2 ст. 1050 ЦК України, і пред'явивши 22 травня 2014 року позови до відповідачів про стягнення всієї заборгованості за наведеними договорами кредиту повністю до закінчення строку дії цих договорів, банк змінив строк виконання кредитних зобов'язань. Тобто цими діями позивач водночас змінив і момент початку перебігу позовної давності за його кредиторськими вимогами, який, як правильно встановив суд, належить обчислювати з 22 травня 2014 року.

Оскільки перебіг трирічної позовної давності розпочався 22 травня 2014 року, тому матеріально-правовий строк для звернення до суду за захистом своїх порушених прав закінчився 22 травня 2017 року (22.05.2014 року + 3 роки). Між тим, позов про звернення стягнення на предмет іпотеки банком пред'явлено тільки 20 грудня 2017 року, тобто майже через сім місяців після його спливу.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Однак обставин, які могли би бути поважними причинами для визнання пропущеної позовної давності, позивачем наведено не було, а міським судом їх не було встановлено, з чим погоджується й колегія суддів.

Як правильно покликався суд, зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, що зафіксовані у його постанові від 11 жовтня 2017 року у справі №6-1674цс17.

Обґрунтовано відмовлено судом і в задоволенні позову в частині виселення відповідачів з житлового будинку АДРЕСА_1 адже ця вимога є похідною від первісної і перебуває з нею у безпосередньому матеріально-правовому зв'язку.

Щодо доводів апеляційної скарги про хибність обчислення перебігу позовної давності, то з ними погодитися колегія суддів не може. Так, з урахуванням обставин справи та вимог закону судом попередньої інстанції правильно з'ясовано, що з огляду на дострокове пред'явлення позову позивачем змінено початок перебігу цього матеріально-правового строку на 22 травня 2014 року, а тому позовна давність закінчилася 22 травня 2017 року, тобто майже за сім місяців до пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Не можна погодитися і з аргументами заявника про порушення судом норм процесуального права, оскільки фактів про наявність таких процесуально-правових дефектів, що потягли би хибне розв'язання цивільно-правового спору банком надано не було, матеріали справи їх не містять, а апеляційним судом їх не було здобуто.

Згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів знаходить необґрунтованими й твердження автора скарги про неправильність вирішення позову у частині виселення відповідачів, адже вони спростовуються правильністю висновків суду, про що зазначено в мотивувальній частині судового рішення.

Так само не заслуговують на увагу решта доводів апеляційної скарги, в т.ч. і про помилкове визначення розміру судового збору, оскільки такий факт жодним чином не впливає на правильність наслідків розгляду справи.

Разом з тим, стосовно поданих представником відповідачів - адвокатом ОСОБА_8 відзивів на апеляційну скаргу, то апеляційний суд вважає їх обґрунтованими і такими, що відповідають матеріалам справи та положенням закону, який застосований судом при врегулюванні спірних відносин між сторонами.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права відповідачів, є неприйнятними для апеляційного суду.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

В силу правил ст. 141 ЦПК України понесений позивачем судовий збір при поданні апеляційної скарги повернутим йому бути не може, оскільки колегією суддів апеляційну скаргу відхилено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" - адвоката Панченка Дмитра Вікторовича залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду від 8 червня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 20.09.2018 р. о 12 год. 05 хв.

Головуючий: С.В.Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

С.С.Шимків