Апеляційне провадження № 22-ц/796/4821/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 року м. Київ

Унікальний номер справи 753/13002/16

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Шахової О.В.( суддя-доповідач), Головачова Я.В., Вербової І.М., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Комунальний концерн «Центр комунального сервісу»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_5,

на рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухваленого та проголошеного 25 січня 2018 року під головуванням судді Даниленко В.В. в приміщенні Дарницького районного суду м. Києва об 11 год. 17 хв.,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5, третя особа Комунальний концерн «Центр комунального сервісу» про визначення порядку користування квартирою та розподіл особових рахунків між співвласниками.

На обґрунтування своїх вимог вказував, що він із відповідачем ОСОБА_5 являються співвласниками квартири АДРЕСА_1 та не можуть дійти згоди щодо користування спільною власністю. Також гостро стоїть питання щодо оплати комунальних послуг. Він із своєю сім'єю користуюся кімнатою площею 17,0 кв. м, а відповідач із сім'єю - кімнатою площею 14, 8 кв.м з лоджією площею 1,9 кв.м., яка прилягає до кімнати. Кімнату площею 10,1 кв.м із лоджією, ванну, санвузол, кухню та коридор просив залишити у спільному користуванні із вільним доступом для усіх проживаючих. Кімнатою площею 10,1 кв.м сторони користуються разом, оскільки саме у цій кімнаті є лоджія. Разом з тим, встановлення конкретного порядку користування квартирою необхідний для розподілу особового рахунку на оплату житлово-комунальних послуг та проживання у ній.

У лютому 2017 року ОСОБА_5 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_4, третя особа Комунальний концерн «Центр комунального сервісу» про визначення порядку користування квартирою та просив встановити порядок користування спірною квартирою наступним чином: у його користування разом із членами його сім'ї виділити ізольовані житлові кімнати: площею 14,8 кв.м із лоджією площею 1,9 кв.м, яка примикає до вказаної кімнати, та кімнату площею 10,1 кв.м із лоджією площею 1,9 кв.м., яка примикає до цієї кімнати; у користування ОСОБА_4 виділити житлову кімнату площею 17,0 кв. м.; в загальному користуванні сторін і членів їх сімей залишити: кухню - 7,4 кв.м, ванну кімнату - 2,6 кв.м, вбиральню - 1,0 кв.м та коридор - 11,9 кв.м. Також просив укласти окремі особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються сторонам (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, послуги домофонної компанії), відповідно до встановленого порядку користування квартирою між сторонами.

На обґрунтування своїх вимог вказував, що він із відповідачем ОСОБА_4 являються співвласниками квартири АДРЕСА_1 та не можуть дійти згоди щодо користування спільною власністю, також гостро стоїть питання щодо оплати комунальних послуг.

Зазначав, що зі своєю родиною він займає кімнати площею 14.8 кв.м та 10.1 кв.м спірної квартири, а відповідач ОСОБА_4 постійно проживає в жилій кімнаті площею 17,0 кв. м., тобто вже багато років був фактично встановлений саме такий порядок користування спірною квартирою, а також і те, що у позивача на утриманні перебуває двоє малолітніх дітей, та на відміну від відповідача іншого житла для проживання він не має.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 січня 2018 року у задоволені основного та зустрічного позовів - відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_5 подано апеляційну скаргу та, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному розмірі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що суд першої інстанції при ухваленні рішення неповністю встановив обставини, які мають значення у справі, а сааме те, що міст сторонами склався сталий порядок користування житловими кімнатами. Також зазначав, що ОСОБА_4 ніколи не заперечував проти проживання його дочки у кімнаті 10,1 кв. м, так як і ніколи не чинив перешкод у його користуванні лоджією площею 1,9 кв.м, яка прилягає до цієї кімнати.

Вказує, що дійсно, площа квартир не відповідає ідеальним часткам, але вважає, що при виділенні йому то його сім'ї кімнат площею 14,8 кв.м та 10,1 кв. м, а ОСОБА_4 кімнати площею 17,0 кв. м. відхилення реальних часток від ідеальних не буде значним.

Суд першої інстанції визначив, що кожен із співвласників зобов'язаний утримувати своє майно, але не вказав, яким чином такий обов'язок має бути реалізований, зважаючи на те, що ОСОБА_4 не бере участі в утриманні квартири, за комунальні послуги не сплачує.

Також суд першої інстанції не врахував інтересів його малолітніх дітей, які прописані і проживають з ним у спірній квартирі.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_5 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду в частині відмови його зустрічного позову до ОСОБА_4, третя особа КК «Центр комунального сервісу» скасувати та увалити нове про задоволення позову. Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 до нього, третя особа КК «Центр комунального сервісу» залишити без змін.

ОСОБА_4, третя особа КК «Центр комунального сервісу» в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ч.1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно положень статей 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 та зустрічного позову ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що, враховуючи поверховий план квартири, реально неможливо визначити порядок користування спірним житловим приміщенням за заявленими вимогами позовів, оскільки кімнати у спірній квартирі не відповідають ідеальним часткам сторін, як власників спільної часткової власності. Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовів в частині спору щодо встановлення порядку сплати комунальних платежів, суд виходив з того, що згоди на розподіл оплати за комунальні послуги між співвласниками квартири не досягнуто.

Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаним рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4 належить на праві власності 11/24 квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_5 відповідно 13/24 зазначеної квартири (ас.ас.4,6, 46, 48).

Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1, вказана квартира складається із трьох кімнат житловою площею 41,9 кв.м., у тому числі: 1-а кімната площею 17,0 кв.м., 2-а кімната - 10,1 кв.м., 3-я кімната - 14,8 кв.м., кухня - 7,4 кв.м., вбиральня - 1,0 кв.м., ванна кімната - 2,6 кв. м., коридор - 11,9 кв.м., два балкони 1,9 кв.м, а всього загальною площею 69,7 кв.м. (ас. 51).

Згідно довідки від 8 липня 2016 року, виданої КК «Центр комунального сервісу» Дарницького району, в спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 (а.с.9).

Відповідно положень статей 319, 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У відповідності до вимог частини 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації - стаття 358 ЦК України.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) останньої підлягає поділу в натурі, якщо сторонам можливо виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Отже, за змістом статей 319, 358 ЦК України встановлення порядку користування приміщеннями квартири між співвласниками є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників (правова позиція Верховного Суду України, висловлена в постанові №6-1500цс15 від 17 лютого 2016 року).

У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що між співвласниками квартири АДРЕСА_1виникла конфліктна ситуація, яка унеможливлює добровільно встановити порядок користування спільним майном.

Між сторонами склався певний порядок користування спірною квартирою, а саме: ОСОБА_4 із своєю сім'єю користується кімнатою площею 17,0 кв. м., а ОСОБА_5 із своєю сім'єю - кімнатою площею 14, 8 кв.м. з лоджією площею 1,9 кв.м., яка прилягає до кімнати, та кімнатою площею 10,1. кв.м із лоджією. Ванна, санвузол, кухня та коридор знаходяться у спільному користуванні із вільним доступом для усіх проживаючих.

Сторони по справі є співвласниками спірної квартири, частка ОСОБА_4 становить 19,2 кв.м житлової площі(11/24), а частка ОСОБА_5 складає 22,7 кв.м житлової площі(13/24).

Звертаючись з позовом, ОСОБА_4 просив виділити йому з родиною у користування кімнату площею 17,0 кв.м., а у користування ОСОБА_5 та його родини кімнату площею 14,8 кв.м. з лоджією площею 1,9 кв.м., іншу кімнату площею 10,1 кв.м залишити в загальному користуванні сторін.

Звертаючись із зустрічним позовом, ОСОБА_5 просив йому з родиною виділити кімнату площею 14,8 кв.м. із лоджією площею 1,9 кв.м. та кімнату площею 10,1 кв.м. із лоджією площею 1,9 кв.м., а ОСОБА_4 - житлову кімнату площею 17,0 кв.м. та кладову площею 1,1 кв.м., інші кімнати залишити в загальному користуванні.

Встановивши у ході розгляду справи, що технічна характеристика квартири не дозволяє виділити у користування кожному зі співвласників ізольоване приміщення, площа якого цілком відповідає розміру їх часток у праві власності на спільне майно, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовів в частині визначення порядку користування квартирою.

З урахування характеру правовідносин сторін, які стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею, апеляційний суд вважає, що критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, що відповідає його частці у праві спільної часткової власності не є обов'язковим.

Таким чином, враховуючи значний відступ від відповідності співвласникам реальних часток ідеальним - змінює розмір часток співвласників у праві власності на спільне майно та порушує їх прав як власників.

З огляду на ці обставини, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог позову ОСОБА_4 та вимог зустрічного позову ОСОБА_5, оскільки він ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки в поданій апеляційній скарзі позивач за зустрічним позовом просить рішення суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 залишити без зміни, тому судове рішення щодо законності ухваленого рішення за цим позовом не перевірялося.

Щодо позовних вимог про розподіл особових рахунків, апеляційний суд також погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні зустрічного позову в цій частині, виходячи з наступного.

ОСОБА_5 у поданій зустрічній позовній заяві вказував, що між сторонами, як співвласниками квартири, існує спір щодо встановлення порядку сплати комунальних платежів, згоди на розподіл особових рахунків та розподіл оплати за комунальні послуги між співвласниками квартири не досягнуто.

Тобто, між сторонами фактично існує спір щодо порядку утримання спільного майна.

Статтею 360 ЦК України визначено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Разом з тим, в зустрічному позові ставиться питання щодо необхідності зобов'язання Комунального концерну «Центр комунального сервісу» розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються сторонам у спірну квартиру, разом з тим, Комунальний концерн «Центр комунального сервісу» бере участь у справі як третя особа, тому в силу свого правового становища не має виконувати вказані зобов'язання.

Доводи апеляційної скарги були предметом детального дослідження й ретельної оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував, про що свідчить зміст оскаржуваного судового рішення. Таким чином, ці доводи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 367 ЦПК України не належить до повноважень суду апеляційної інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, здійсненого судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 січня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття,касаційна скарга на постанову може бути подана протягом 30 днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14.06.2018 року.

Суддя-доповідач

Судді: