АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2018 року м. Кривий Ріг

справа № 214/5060/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони

позивач за первісним позовом: ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом: ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 05 жовтня 2017 року, яке постановлено суддею Мазуренко В.В. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу з одночасним поділом майна, яке є спільною сумісною власністю.

Ухвалою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 25 вересня 2015 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху для сплати судового збору за подання позову та зазначено, що недоцільно поєднувати позовні вимоги про розірвання шлюбу та поділ майна в одному позові, оскільки в справі про розірвання шлюбу можливе надання сторонам строку для примирення.

12 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, в якому просив суд визнати автомобіль Ford 2008 року випуску спільним сумісним майном сторін по справі, та стягнути з ОСОБА_2 вартість 1/2 частини цього автомобіля, а саме 107799,04 грн., посилаючись на те, що автомобіль придбано у шлюбі, тому він є спільною власністю подружжя. Також просив стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 10000 грн., та судові витрати, судовий збір, витрати на правову допомогу та вартість проведених експертиз.

В січні 2017 року ОСОБА_2 звернулась з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на будинок АДРЕСА_1, припинення права власності на 1/2 частину будинку, стягнення 1/2 частини витрат (комунальні платежі) на утримання майна, в якому просила просила визнати за нею право власності на будинок по АДРЕСА_1, припинивши право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину виплативши йому компенсацію в сумі 91238,50 грн. Просила стягнути з ОСОБА_1 1/2 частину витрат на утримання спільного майна в сумі 8883,96грн.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 05 жовтня 2017 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю, стягнення компенсації та припинення права власності на автомобіль, стягнення моральної шкоди - залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на будинок, припинення права власності та виплати компенсації, стягнення витрат на утримання майна - задоволено.

Поділено спільне сумісне майно подружжя, припинено право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, з виплатою ОСОБА_1 компенсації у розмірі 91238 грн. 50 коп., внесених на рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області 09.08.2017р. ОСОБА_2

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на утримання спільного майна в сумі 8883,96 грн., та понесені судові витрати в сумі 2464,78грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні його позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що він та ОСОБА_2 на момент придбання автомобіля перестали проживати разом, оскільки в той період часу, внаслідок сімейної сварки, він перейшов жити до літньої кухні, а не переїхав жити до іншого місця проживання. Апелянт зауважує на тому, що ОСОБА_2 не надала належних доказів на підтвердження того, що в період з січня по квітень 2013 року він не проживав за місцем реєстрації. Судом не враховано, що він був присутній при купівлі автомобіля та домовлявся про всі умови купівлі автомобіля.

Також суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що кошти в сумі 50000 грн. є власністю ОСОБА_2, застосування положень ст. 57 СК України до спірних відносин є помилковим, оскільки в даному випадку необхідно застосувати ст. 61 СК України.

Крім того ОСОБА_1 зауважує на тому, що з нього безпідставно було стягнуто 8883,96 грн., оскільки позивачем не надано доказів того, що саме вона сплачувала зазначені комунальні витрати та того, що вони були оплачені нею особистим коштом.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на її думку, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача за первісним позовом ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_4, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, відповідача за первісним позовом ОСОБА_5, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги і відзиву на апеляційну скаргу позивача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції зміні в частині мотивів відмови в задоволенні первісного позову, з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2, тому, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України, судом апеляційної інстанції не перевіряється правильність висновків суду першої інстанції в цій частині.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_2 з 12.03.1977 року перебували у зареєстрованому шлюбі (том 1 а.с.6 оборот).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 22.12.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Ставніченко О.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 404, ОСОБА_2, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1, набула право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, (том а.с.51-52).

Земельна ділянка за адресою: м. Кривий Ріг, АДРЕСА_1, належить ОСОБА_2 на підставі Державного Акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 виданого на підставі Договору Дарування від 22.12.2003 року (том.1 а.с.140).

Відповідно до довідки Криворізького територіального сервісного центру з надання послуг 1243 ГУ національної поліції в Дніпропетровській області від 26.12.2015 року 15 березня 2013 року за ОСОБА_2 був зареєстрований автомобіль Ford Fusion 2008 року випуску НОМЕР_1, який 22.08.2015 року був перереєстрований на ОСОБА_7 (том 1 а.с.57).

Заочним рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 23 січня 2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поділ автомобіля Ford Fusion 2008 року випуску НОМЕР_1, який є спільною сумісною власністю, суд першої інстанції виходив з того, що в момент придбання ОСОБА_2 спірного автомобіля сторони проживали окремо, не вели спільне господарство, не мали спільного бюджету, що свідчить про те, що спірний автомобіль не є об'єктом спільного сумісного майна.

Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду щодо відсутності правових підстав для задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_1, однак не може погодитись з мотивами відмови в задоволенні первісного позову, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України та ч. 1 ст. 70 СК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно п. п. 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно ст. 71 Сімейного Кодексу, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1, звертаючись з позовом про поділ автомобіля Ford Fusion 2008 року випуску НОМЕР_1, який є спільною сумісною власністю, вказував на те, що в 2012 році вони з ОСОБА_2 припинили шлюбні відносини, на початку 2013 року він перейшов жити до літньої кухні, що знаходиться на території домоволодіння м. Кривий Ріг, АДРЕСА_1, проте згодом вони відновили шлюбні відносини, періодично сварилися, проте вели спільне господарство, мали спільний бюджет.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 зауважувала на тому, що шлюбні відносини з ОСОБА_1 були припинені на початку 2013 року.

Проте, як позивачем, так і відповідачем за первісним позовом, відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, не доведено того факту, що їх шлюбні відносини були припинені як на момент придбання спірного автомобіля, так і на момент його відчуження, оскільки як слідує з пояснень сторін по справі, між ними були припиненні шлюбні відносини, які згодом поновлювались.

У зв'язку з наведеним вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні зустрічного позову з тих підстав, що сторонами не доведено факту припинення шлюбних відносин як на момент придбання спірного автомобіля, так і на момент його відчуження.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що він та ОСОБА_2 на момент придбання автомобіля перестали проживати разом, оскільки в той період часу, внаслідок сімейної сварки, він перейшов жити до літньої кухні, а не переїхав жити до іншого місця проживання, оскільки вказаним обставинам надано оцінку судом апеляційної інстанції, та колегія суддів дійшла висновку, що як позивачем по справі, так відповідачем, відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, не доведено факту припинення між ними шлюбних відносин на момент набуття права власності на спірний автомобіль, та на момент його відчуження.

Вище наведеним спростовуються й доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не надала належних доказів на підтвердження того, що в період з січня по квітень 2013 року він не проживав за місцем реєстрації.

Не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що він був присутній при купівлі автомобіля та домовлявся про всі умови купівлі автомобіля, оскільки вказані обставини не мають правового значення при розгляді даного спору. При цьому позивачем по справі не доведено того факту, що він був присутній при купівлі спірного автомобіля.

Не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку що кошти в сумі 50000 грн. є власністю ОСОБА_2, застосування положень ст. 57 СК України до спірних відносин є помилковим, оскільки в даному випадку необхідно застосувати ст. 61 СК України з тих підстав, що колегією суддів в даному випадку змінюються мотиви відмови в задоволенні первісного позову, тому походження грошових коштів в розмірі 50000 грн. не має правового значення для вирішення даного спору.

Не приймаються до уваги колегією суддів доводи апеляційної скарги позивача про те, що з нього безпідставно було стягнуто 8883,96 грн., оскільки позивачем не надано доказів того, що саме вона сплачувала зазначені комунальні витрати та того, що вони були оплачені нею особистим коштом, оскільки ОСОБА_1, відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, не доведено того, що витрати на комунальні послуги сплачувала не ОСОБА_2 та не доведено того, що ним сплачувались будь-які платежі в рахунок оплати комунальних послуг за період з 20.01.2015 року по 21.11.2016 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 має бути залишена без задоволення, а рішення суду підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні первісного позову.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 05 жовтня 2017 року змінити в частині мотивів відмови в задоволенні первісного позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 вересня 2018 року

Головуючий:

Судді: