Номер провадження 2/754/4537/18
Справа №754/5329/18
(в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін)
12 вересня 2018 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Галась І.А.
при секретарі - Ленській Т.І.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа - Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація про усунення перешкод в користуванні майном та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
25.04.2018 року представник позивача ОСОБА_3 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа - Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація про усунення перешкод в користуванні майном та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позовні вимоги обґрунтовано наступним.
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 24.09.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю., зареєстрованого в реєстрі за № 2558 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 107398361 від 13.12.2017 року, ОСОБА_1, є власником квартири АДРЕСА_1 (надалі - квартира).
Згідно зазначеного договору дарування та технічних даних, належна Позивачу на праві власності квартира в цілому складається з однієї жилої кімнати площею - 19.0 кв.м та має загальну площу - 36,70 кв.м.
В даній квартирі зареєстрований та постійно проживає лише Позивач.
Крім цього, в спірній квартирі зареєстрована знайома Позивача - ОСОБА_2 (далі за текстом - Відповідач), проте в дійсності за вказаним місцем реєстрації вона не проживає з моменту своєї реєстрації, а саме з травня 2014 року.
Справа у тому, що в 2014 році Відповідач попросила зареєструвати її в належній Позивачу на той час квартирі для того щоб мати можливість офіційно працевлаштуватись в м. Києві і Позивач як знайомій надав їй таку можливість.
При цьому, Відповідач обіцяла знатись з реєстрації приблизно через рік.
В подальшому Відповідач переїхала з м. Києва в м. Ніжин Чернігівської області, при цьому з реєстраційного обліку в квартирі не знялась.
Після того як Відповідач переїхала проживати в м. Ніжин, Позивач втратив з нею зв'язок і йому невідоме її фактичне місце проживання або номер телефону.
Відповідач ніколи в даній квартирі не проживала, і всі витрати по утриманню квартири в належному стані, в тому числі сплату рахунків за комунальні послуги, Позивач завжди сплачував самостійно і Відповідач ніколи не допомагала йому в цьому.
Позивач бажає зняти Відповідача з реєстраційного обліку в квартирі з метою зменшення розміру плати за комунальні послуги.
Враховуючи викладені обставини, Позивач вважає за необхідне визнати особу Відповідача такою, що втратила право на користування жилим приміщенням спірної квартири.
Факт того, що Відповідач в квартирі фактично не проживає з травня 2014 року підтверджується актом складеним уповноваженими особами Житлово-експлуатаційної контори № 305 від 03.01.2018 року, який засвідчено підписами свідків (сусідів): ОСОБА_6 (кв. НОМЕР_2) та ОСОБА_7 (кв. НОМЕР_1).
Позивач не має матеріальної можливості сплачувати комунальні послуги за не проживаючого в квартирі Відповідача, тому її формальна прописка порушує його право як власника квартири на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном.
На підставі викладеного просять суд, усунути Позивачу, ОСОБА_1, перешкоди у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном та визнати особу, ОСОБА_2, такою, що втратила право користування жилим приміщенням належної Позивачу квартири АДРЕСА_1.
Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Згідно до ч. 1ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин.
Ухвалою суду від 26.04.2018 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення осіб, у якій роз'яснено відповідачу, право у п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву у порядку, передбаченому ст. 178, 191 ЦПК України та право у п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження.
Ухвалу про відкриття спрощеного позовного провадження від 26.04.2018 року разом з копією позовної заяви та додатками до неї, відповідачу ОСОБА_2 було направлено за адресою місця реєстрації, вказаною в позовній заяві.
Поштова кореспонденція, надіслана відповідачу в порядку ст. 130 ЦПК України не вручена з відміткою - «за закінченням встановленого строку зберігання».
Станом на 10.09.2018 рік Відзив на позовну заяву, в порядку ст. 178 ЦПК України відповідачем подано не було.
Третя особи - Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, належним чином повідомлена, що в провадженні судді Деснянського районного суду м. Києва Галась І.А. перебуває цивільна справа за вищевказаним позовом.
Представником Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації подано клопотання від 24.05.2018 р. відповідно до якого просять розглядати справу у відсутність представника третьої особи та прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства.
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Станом на 10.09.2018 р. Відзив на позов представником третьої особи - Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації подано не було.
Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та подані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню та вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі ст. ст. 280 284 ЦПК України, з наступних підстав.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.
Як вбачається з письмових матеріалів справи, у відповідності до договору купівлі-продажу квартири від 24.09.2010 року (дублікат), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тетерською О.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №2558, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер витягу: 107398361) позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.13,14).
Згідно технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 від 05.01.2018 року серія НОМЕР_3 - квартира посімейного, спільного заселення, розташована на 6 поверсі 9 поверхового будинку та складається з 1 кімнати житловою площею 18.9 кв.м. Загальна площа квартири 37.4 кв.м. (а.с.15-16).
Відповідно до Акту від 03.01.2018 року, комісія у складі майстрів тех./діл ЖЕД-305 ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 згідно заяви ОСОБА_1, який мешкає за адресою АДРЕСА_1, зі слів сусідів склали акт про те, що відповідач ОСОБА_2 дійсно зареєстрована за вищевказаною адресою, але фактично не проживає з травня 2014 року по теперішній час, про що свідчать сусіди: кв. НОМЕР_2 ОСОБА_6 та кв. НОМЕР_1 ОСОБА_7 (а.с.17).
Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.
Відповідно до вимог ст. 72 Житлового Кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.
Відповідно до ч. 1ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб'єкти права власності є рівними перед законом.
Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України).
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч.1ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.
Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім'ї власника житла права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності.
У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
В позові ОСОБА_1 стверджує, що відповідач з 2014 року, тобто більше року, не проживає в АДРЕСА_1 власником якої є позивач.
На підтвердження даних тверджень позивач надав суду Акт, складений уповноваженими особами Житлово-експлуатаційної контори №305 від 03.01.2018 року.
Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.
Враховуючи викладене, а також те, що судом достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 без поважних причин не мешкає за адресою: АДРЕСА_1, не утримує дане житло, не сплачує комунальні послуги. В даному житлі особистих речей немає, вона там тільки зареєстрована,суд вважає, що остання втратила право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі ст. 405 ЦК України.
Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Керуючись ст.ст. 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК Української РСР, ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 12, 81,89, 263-265, 274, 279, 280-282, 354 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа - Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація про усунення перешкод в користуванні майном та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: