Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 569/7550/16-ц

провадження № 61-21526св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 19 жовтня 2016 року у складі судді: Бердія М. А. та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 06 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Шеремет А. М., Хилевич С. В., Максимчук З. М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - ПАТ «СК «Уніка» про стягнення заподіяних збитків, відшкодування витрат, стягнення упущеної вигоди, стягнення моральної шкоди.

19 серпня 2016 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 19 жовтня 2016 року відмовлено ОСОБА_2 у прийнятті зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 Ухвала мотивована тим, що фактично ОСОБА_2 просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1, а не заявляє самостійні позовні вимоги до нього, тому у цьому випадку не тільки відсутня спільність предмета позову, а і сам предмет позову.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 06 грудня 2016 року ухвала Рівненського міського суду Рівненської області від 19 жовтня 2016 року залишена без змін. Ухвала мотивована тим, що прохальна частина зустрічного позову зводиться до заперечення первісного позову і прохання у відмові його задоволення, що є за своїм змістом не позовною вимогою, а запереченням первісного позову.

У лютому 2017 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 19 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 06 грудня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно відмовили у прийнятті зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом, оскільки дії ОСОБА_1 свідчать про зловживання ним своїми цивільними правами (частина третя статті 13 ЦК України), що є підставою для відмови у захисті цивільного права (частина третя статті 16 ЦК України). Вважає, що суд першої інстанції повинен був залишити без руху зустрічний позов і надати строк для усунення недоліків.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року справа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 19 серпня 2016 року, до початку розгляду справи по суті, відповідач по справі пред'явив зустрічний позов до позивача по справі в якому просив суд визнати недобросовісним зловживання своїми правами ОСОБА_1 перед та після передачі в оренду автомобіля, та згідно до вимог частини третьої статті 16 ЦК України відмовити йому у захисті цивільних прав та інтересів та прийняти зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом.

При відмові у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_2 до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 суди зробили висновок, що прохальна частина зустрічного позову зводиться до заперечення первісного позову і прохання у відмові його задоволення, що є за свої змістом не позовною вимогою, а запереченням первісного позову.

Колегія суддів погоджується із цим висновком судів з таких підстав.

Відповідно до положень статті 123 ЦПК України (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржених рішень) зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов'язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин, або коли вимоги за позовами можуть зараховуватися, або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об'єднуються в одне провадження з первісним позовом.

Тлумачення статті 119 ЦПК України (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржених рішень) свідчить, що у зустрічному позові обов'язково повинна бути вказана самостійна вимога позивача до відповідача.

Суди встановили, що предметом первісного позову є стягнення заподіяних збитків, відшкодування витрат, стягнення упущеної вигоди, стягнення моральної шкоди. В зустрічному позові ОСОБА_2 просить відмовити ОСОБА_1 у захисті цивільних прав та інтересів, а саме дії, яка порушує його право.

Аналіз змісту зустрічного позову (а.с. 66-69) свідчить, що він не містить самостійної вимоги позивача до відповідача, а зводиться до визнання недобросовісним зловживання своїми правами ОСОБА_1 та прохання відмовити йому у захисті цивільних прав та інтересів.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновками судів, що зустрічний позов є запереченням на первісний позов.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені ухвали постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені ухвали без змін.

Оскільки оскаржені ухвали залишені без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 19 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 06 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат