АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1932/18 Справа № 183/7377/15 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Варенко О.П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого Варенко О.П.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2, в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, Виконавчий комітет Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування запису про реєстрацію прав власності, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, витребування майна у недобросовісного набувача, визнання права користування житловим приміщенням, встановлення факту порушення законодавства,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулась з вищезазначеним позовом, який уточнила в ході розгляду справи, посилаючись на те, що з 05 вересня 2009 року по 19 лютого 2014 року вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_4. Від шлюбу 26 березня 2010 року у них народився син ОСОБА_3.

В період шлюбу, 01 вересня 2012 року, вона та чоловік придбали за спільні кошти за договором купівлі-продажу житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Лугова, № 1, покупцем за договором купівлі-продажу був ОСОБА_4. З липня 2013 року вона та ОСОБА_4 не підтримували сімейні відносини, спільно не проживали.

Перебуваючи у шлюбі, вона та ОСОБА_4 мали намір продати житловий будинок, розмістивши в мережі Інтернет відповідне оголошення, але після розірвання шлюбу вони домовилися, що вона та дитина будуть проживати в спірному жилому приміщенні.

Рішенням Індустріального районного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2015 року у справі № 183/8149/14-ц було визначено місце проживання дитини з матірю, та встановлено, що будинок, який придбаний під час перебування сторін у шлюбі може бути використаний ОСОБА_2 для проживання разом з сином.

Незважаючи на рішення суду, а також те, що житловий будинок був придбаний за період шлюбу та є спільним сумісним майном подружжя, 09 листопада 2015 року ОСОБА_4 уклав договір купівлі-продажу з ОСОБА_5, відповідно до якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_5 купила житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Лугова, № 1, житловою площею 30,4 кв.м., загальною площею 115.7 кв.м., який розташований на земельній ділянці площею 0,0733 га., кадастровий номер № :04:001:0080.

Вона як власник 1/2 житлового будинку не надавала згоду на відчуження нерухомого майна, в звязку з чим договір не відповідає вимогам законодавства.

Також діти, які не є власниками майна, що належить на праві власності їх батькам, набувають права користування таким майном в силу прямого припису закону. На підставі ч.4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» будь-які правочини стосовно нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, можуть вчинятися тільки за згодою органів опіки та піклування.

Продаж будинку було здійснено за заниженою вартістю 149 990,00 грн., в той час, як ринкова вартість будинку на час продажу становила 719 537,289 грн.

Вона також вважає набувача за договором купівлі-продажу ОСОБА_5В недобросовісним набувачем, виходячи з наступного.

Наприкінці 2013 року вона та ОСОБА_4 вирішили продати спірний будинок, надали оголошення до мережі Інтернет. Відповідач ОСОБА_5 разом з чоловіком висловили своє бажання придбати будинок, але не мали достатніх коштів на його придбання. ОСОБА_5 і ОСОБА_6 були обізнані про те, що будинок є спільним сумісним майном подружжя, зазначений факт ОСОБА_5 підтвердила правоохоронним органам 22.11.2015 року під час проведення перевірки за заявою про самовільний продаж будинку.

Із змісту висновку інспектора Новомосковського ВП ГУНП України в Дніпропетровські області, за результатом розгляду матеріалів ЖЄО № 860 від 22.11.2015 року вбачається, що була наявна змова ОСОБА_4 та подружжя ОСОБА_5, які позбавили її законного права власності на 1/2 частку в будинку та права користування житлом дитини.

Приватному нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, який посвідчив договір нотаріально, було відомо, що житловий будинок був придбаний ОСОБА_4 у шлюбі, а у відповідності до ст. 369 ЦК України, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою співвласників, згода на розпорядження нерухомим майном повинна бути посвідчена нотаріально.

Крім того, нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за місцем свого нотаріального округу, якщо нерухоме майно не розташоване на території зазначеного округу та одна із сторін договору не зареєстрована в такому округу.

В звязку з наведеним, ОСОБА_2 просила суд: визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу житлового будинку по вул. Лугова, № 1 у м. Новомосковську Дніпропетровської області, житловою площею 30,4 кв.м, загальною площею 115.7 кв.м, який розташований на земельній ділянці площею 0,0733 га, кадастровий номер № :04:001:0080, який укладений 09 листопада 2015 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7; скасувати в Державному реєстрі прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності ОСОБА_5 на житловий будинок по вул. Лугова, № 1 у м. Новомосковську Дніпропетровської області, житловою площею 30,4 кв.м, загальною площею 115.7 кв.м, який розташований на земельній ділянці площею 0,0733 га, кадастровий номер № :04:001:0080, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, номер запису 11957521, реєстраційний номер обєкту нерухомого майна 19; визнати за нею, ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку по вул. Лугова, № 1 у м. Новомосковську Дніпропетровської області, житловою площею 30,4 кв.м, загальною площею 115.7 кв.м, який розташований на земельній ділянці площею 0,0733 га, кадастровий номер № :04:001:0080; витребувати нерухоме майно - житловий будинок по вул. Лугова, № 1 у м. Новомосковську Дніпропетровської області, житловою площею 30,4 кв.м, загальною площею 115.7 кв.м, який розташований на земельній ділянці площею 0,0733 га, кадастровий номер № :04:001:0080 у набувача ОСОБА_5; визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, право користування 1/2 частиною житлового будинку по вул. Лугова, № 1 у м. Новомосковську Дніпропетровської області, житловою площею 30,4 кв.м, загальною площею 115.7 кв.м, який розташований на земельній ділянці площею 0,0733 га, кадастровий номер № :04:001:0080; встановити факт порушення приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 норм чинного законодавства при посвідченні договору купівлі-продажу житлового будинку по вул. Лугова, № 1 у м. Новомосковську Дніпропетровської області, житловою площею 30,4 кв.м, загальною площею 115.7 кв.м, який розташований на земельній ділянці площею 0,0733 га, кадастровий номер № :04:001:0080, який був укладений 09 листопада 2015 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5, нотаріальний бланк НАС 178031, зареєстрований в реєстрі за № 4711.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані у відповідності до ухвали Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2015 року, відповідно до якої накладено арешт на житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Лугова, № 1, житловою площею 30,4 кв.м, загальною площею 115.7 кв.м, який розташований на земельній ділянці площею 0,0733 га, кадастровий номер № :04:001:0080, що належить на праві приватної власності ОСОБА_5, РНОКПП НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги та залишити в силі заходи забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тими ж доводами, що і позовна заява: зокрема позивач зазначає, що спірний будинок, який є спільним сумісним майном подружжя, вибув із її володіння поза її волею та без її згоди на відчуження, тому таке майно підлягає витребуванню у недобросовісних набувачів. Суд не надав належну оцінку тому, що будинок було відчужено за дуже низькою ціною недобросовісним набувачам, які знали, що майно перебуває у спільній сумісній власності. Апелянт зазначає, що відповідачами порушено не тільки її право власності на ? спірного майна, а й право дитини на користування житлом, враховуючи, що спірний договір купівлі-продажу будинку був укладений без її згоди та згоди Органу опіки та піклування.

ОСОБА_5 подала відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому підтримує рішення суду першої інстанціїї та просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу на нього без задоволення.

Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05 вересня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Новомосковську Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області був зареєстрований шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_8, актовий запис № 339, після реєстрації шлюбу ОСОБА_8 присвоєне прізвище ОСОБА_2 (т.1, а.с.11).

Згідно свідоцтву про народження, ОСОБА_3 народився 26 березня 2010 року, його батьками є ОСОБА_4 і ОСОБА_2 (т.1, а.с.12).

19 лютого 2014 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області ухвалено та набрало законної сили рішення, відповідно до якого шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 було розірвано (т.1, а.с.13).

01 вересня 2012 року між ОСОБА_9 і ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_4 купив за 349 661,00 грн. житловий будинок № 1 у м. Новомосковську Дніпропетровської області, житловою площею 30,4 кв.м, загальною площею 115.7 кв.м (т.1, а.с.15).

Відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 57 СК України визначено майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

В заперечення позовних вимог представник відповідача ОСОБА_4 посилався на те, що спірний житловий будинок був придбаний ОСОБА_4 за його особисті кошти.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення), кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В той же час, відповідачем ОСОБА_4 та його представником не надано суду доказів того, що спірний житловий будинок був придбаний ОСОБА_4 за його особисті кошти, тобто, за грошові кошти, які є його особистою власністю.

Встановивши, що житловий будинок був придбаний ОСОБА_4 в період перебування у шлюбі з ОСОБА_2, відповідачем ОСОБА_4 не надано доказів того, що будинок придбаний за рахунок належних його грошових коштів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що зазначене нерухоме майно було спільною сумісною власністю подружжя.

09 листопада 2015 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_5 купила за 149 990,00 грн. житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Лугова, № 1, житловою площею 30,4 кв.м, загальною площею 115.7 кв.м, який розташований на земельній ділянці площею 0,0733 га, кадастровий номер № :04:001:0080, договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 (т.1 а.с.14, 119).

Для реєстрації договору продавцем ОСОБА_4 нотаріусу було надано заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_4 про визнання договору про надання послуг дійсним та стягнення грошових коштів, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_10 про визнання права власності, відповідно до якого за ОСОБА_4 визнане право особистої приватної власності на домоволодіння № 1 по вул.Луговій у м. Новомосковську Дніпропетровської області, житловою площею 30,4 кв.м, загальною площею 115.7 кв.м (т.1 а.с. 132).

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2015 року було скасовано заочне рішення від 20 жовтня 2015 року (т.1 а.с. 156), а 23 листопада 2015 року ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_4 про визнання договору про надання послуг дійсним та стягнення грошових коштів, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_10 про визнання права власності було закрито в звязку з відмовою сторін від своїх позовних вимог (т.1 а.с.157).

30 жовтня 2015 року Індустріальним районним судом Дніпропетровської області було ухвалено рішення у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа Відділ опіки та піклування державної адміністрації Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська, Служба у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, про визначення місця проживання дитини та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа Орган опіки та піклування Дніпропетровської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини.

Згідно рішенню Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 жовтня 2015 року зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа Орган опіки та піклування Дніпропетровської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини було задоволено, суд визначив місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, за місцем проживання матері ОСОБА_2.

В мотивувальній частині вищевказаного рішення суду зазначено, що ОСОБА_2 разом з малолітньою дитиною мешкає за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Ювілейне, вул. Фрунзе 20/162 в орендованій квартирі.

Висновком Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області визначено за доцільне визначити місце проживання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матірю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.221-224 справи № 183/8149/14-ц).

Висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області від 27.08.2014 року, який міститься в матеріалах справи, підтверджує факт проживання ОСОБА_2 з дитиною в будинку №1 по вул. Лугова, м. Новомосковськ станом тільки на серпень 2014 року.

Згідно договору оренди від 27 квітня 2015 року ОСОБА_2 з 27 квітня 2015 року знімала житлове приміщення за адресою: Дніпропетровський район, с. Ювілейне, вул. Фрунзе 20/162, договір оренди укладений строком до 02 травня 2016 року (а.с. 153 справи № 183/8149/14-ц).

Зазначений факт також підтверджується актом обстеження умов проживання від 10.08.2015 року (а.с.155 справи № 183/8149/14-ц), та висновком Органу опіки та піклування Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 25.09.2015 року (а.с.207 справи № 183/8149/14-ц).

В описовій і мотивувальній частинах рішення суду міститься посилання на те, що під час шлюбу сторонами придбаний житловий будинок за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Лугова, № 1, та зазначене житло може бути використане для проживання ОСОБА_2 разом з дитиною.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, не був зареєстрований в жилому приміщенні житловому будинку № 1 по вул. Луговій у м. Новомосковську Дніпропетровської області, що підтверджується домовою книгою та не заперечувалась сторонами позову.

Враховуючи, що, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на час укладення договору купівлі-продажу (09.11.2015 року) в спірному жилому приміщенні не був зареєстрований, з квітня 2014 року проживав разом з матірю ОСОБА_2 у с. Слобожанське (с. Ювілейне) Дніпропетровського району, його батько ОСОБА_4 в спірному жилому приміщенні також не проживав, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що під час укладення договору купівлі-продажу будинку права дитини не були порушені та згода органу опіки та піклування для укладення договору не була необхідна.

Також суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про те, що позовні вимоги про визнання за ОСОБА_2 права власноті на ? житлового будинку задоволенню не підлягають, оскільки нею не були заявлені вимоги про поділ майна подружжя, а спірне майно на теперішній час є власністю іншої особи - ОСОБА_5 З огляду на зазначене обґрунтовано відмовлено у задоволенні вимог про скасування запису про реєстрацію права власності ОСОБА_5

В своєму позові та апеляційній скарзі ОСОБА_2 в обґрунтування вимог про витребування майна у недобросовісних набувачів зазначає, що мала місце змова ОСОБА_4 та подружжя ОСОБА_5, що підтверджується висновком інспектора Новомосковського ВП ГУНП України в Дніпропетровські області, за результатом розгляду матеріалів ЖЄО № 860 від 22.11.2015 року.

В той же час, згідно матеріалів за заявою ОСОБА_2, яка зареєстрована в ЖЄО № 860 від 22.11.2015 року Новомосковського відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Дніпропетровській області, ОСОБА_2 в будинку по вул. Лугова № 1 м. Новомосковськ не проживала, а 22.11.2015 року в будинку вона виявила чужі речі та викликала поліцію. В подальшому, ОСОБА_5 повідомила, що придбала житловий будинок за договором купівлі-продажу. Так у грудні 2013 року в мережі Інтернет побачила оголошення про продаж будинку, разом з чоловіком ОСОБА_6 відвідали зазначену адресу, де мешкали ОСОБА_4 і ОСОБА_2, які повідомили, що розлучаються, в звязку з чим продають будинок. Оскільки ОСОБА_5 не мала достатньо коштів для придбання нерухомості, то вони з чоловіком не купили будинок. У вересні жовтні 2015 року ОСОБА_6 зателефонував ОСОБА_11, який підтвердив, що будинок ще продається, ОСОБА_2 у вересні жовтні 2015 року також постійно телефонувала ОСОБА_5 та просила придбати будинок.

Таким чином матеріали справи не містять доказів змови відповідачів та недобросовісності набувача ОСОБА_5 Сам по собі факт того, що ОСОБА_5 знала про те, що ОСОБА_2 і ОСОБА_4 перебували в шлюбі, оскільки спілкувалася з ним, мала намір придбати будинок, не є доказом її недобросовісності.

Так, при укладенні договору купівлі-продажу, як нотаріусу, так і покупцю ОСОБА_5 були надані документи, які підтверджували право особистої приватної власності ОСОБА_4 на будинок, які досліджені судом, а саме - договір купівлі-продажу, рішення суду про визнання за ОСОБА_4 права особистої власності на будинок, в звязку з чим суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_5 не знала і не могла знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, в звязку з чим, ОСОБА_5 є добросовісним набувачем.

Судом першої інстанції було встановлено, що приватний нотаріус не вправі був посвідчувати договір за місцем свого нотаріального округу, оскільки нерухоме майно не розташоване на території зазначеного округу та жодна із сторін не була зареєстрована у відповідному нотаріальному окрузі. В той же час, як обґрунтовано зазначив в рішенні суд першої інстанції, порушення, які допущені нотаріусом, не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним, а можуть бути підставою для притягнення нотаріуса до дисциплінарної відповідальності.

Встановивши вищевикладені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст.ст.57, 60, 61, 65 СК України, 3, 11, 369, 387, 388, 203, 215, 655, 657 ЦК України, ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог та скасував заходи забезпечення позову відповідно до вимог ч.6 ст.154 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення).

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що договір купівлі продажу спірного житлового будинку за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Лугова, № 1 є недійсним, а за нею необхідно визнати право власності на ? частину зазначеного майна з його витребуванням в порядку ст. 387 ЦК України, відхиляються колегією суддів з огляду на наступне:

Позивач, звертаючись з позовом до суду, вказуючи на те, що не надавала згоди відповідачу-1 на відчуження спільного сумісного майна на користь інших осіб просить застосувати механізм захисту її права, визначений ст.ст.387, 388 ЦК України.

Так, за положеннями даних статей власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

При цьому суд враховує, що жодних доказів на підтвердження того, що на час відчуження відповідачем спірного майна на користь ОСОБА_5, контрагент за договором діяла недобросовісно, знала, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що відповідач-1 не отримав згоди на це другого з подружжя суду не доведено. Доказів на підтвердження цього не надано.

Заявляючи вимоги про визнання за нею права власності на ? частину спірного будинку, позивач фактично вказує на порядок розподілу спільного сумісного майна подружжя, який передбачає інший, відмінний від ст.ст. 387, 388 ЦК України спосіб захисту порушеного права, та яким є право на отримання грошової компенсації вартості спільного сумісного майна, протиправно відчуженого іншим з подружжя на користь третіх осіб з урахуванням загальної маси спільного сумісного майна та спільних боргових зобов`язань.

Згідно розяснень, наведених в постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 22 листопада 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Також, виходячи з правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486 цс16, у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Інші доводи апеляційної скарги позивача також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою. Судове рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенеції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v.UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

ОСОБА_12