Постанова

Іменем України

03 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 501/1338/16-ц

провадження № 61-11848св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Черняк Ю.В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Відділ державної виконавчої служби Іллічівського міського управління юстиції,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 01 червня 2017 року у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г., Плавич Н. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 22 лютого 2012 року з ОСОБА_5 на її користь стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1 200,00 грн щомісячно, починаючи з 23 січня 2012 року до повноліття дитини. Виконавчий лист видано судом 15 березня 2012 року, подано до виконання 15 травня 2015 року. Згідно з розрахунком заборгованості за аліментами станом на 05 липня 2015 року заборгованість складає 45 329,07 грн.

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивач ОСОБА_4 просила стягнути з ОСОБА_5 в рахунок прострочення сплати аліментів в сумі 45 329,07 грн неустойку за період з 15 липня 2015 року по 17 жовтня 2016 року в загальній сумі 208 060,11 грн.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_5 29 червня 2016 року звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, третя особа - Відділ державної виконавчої служби Іллічівського міського управління юстиції (далі - ВДВС Іллічівського МУЮ), про визнання часткової сплати аліментів.

В обґрунтування позову вказав, що ОСОБА_4 за період з 30 березня 2012 року по 30 квітня 2015 року отримувала на банківський рахунок його заробітну плату, а саме грошові кошти в загальній сумі 189 803,37 доларів США, що по курсу НБУ станом на 02 червня 2015 року еквівалентно 4 001 055,00 грн, з яких необхідно було відрахувати аліменти в сумі 49 200,00 грн на утримання сина за 41 місяць.

Вважаючи, що заборгованості зі сплати аліментів немає, розрахунок заборгованості за аліментами є безпідставним, а неустойка як така відсутня, ОСОБА_5 просив визнати сплаченими аліменти за період з 22 лютого 2012 року по 14 травня 2015 року, зобов'язати ВДВС Іллічівського МУЮ закрити виконавче провадження № 47524278 з примусового виконання виконавчого лита № 1511/523/2012, виданого судом 15 березня 2012 року.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 12 липня 2016 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

У запереченнях проти зустрічного позову ОСОБА_5, поданих у липні 2016 року, ОСОБА_4 зазначила про відсутність доказів, які б вказували на перерахування позивачем на її банківський рахунок коштів у вигляді аліментів.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 02 листопада 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано сплату ОСОБА_5 ОСОБА_4 на утримання дитини за період з 22 лютого 2012 року по 05 липня 2015 року аліментів в загальній сумі 45 329,07 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідно до розрахунку державного виконавця встановлено заборгованість по сплаті ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліментів в сумі 45 329,07 грн. Враховуючи те, що ОСОБА_4 отримувала на банківський рахунок заробітну плату ОСОБА_5, яку витрачала на утримання сина та власні потреби, суд дійшов висновку, що заборгованість за аліментами відсутня. У такому випадку вимога ОСОБА_4 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів задоволенню не підлягає.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 01 червня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 неустойку (пеню) в загальній сумі 13 788,00 грн у рахунок прострочення сплати аліментів, нарахованих за період з 12 травня 2012 року по 05 липня 2015 року. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - ВДВС Іллічівського МУЮ, про визнання часткової сплати аліментів - відмовлено. Вирішено питання про розподіл судового збору.

Рішення апеляційного суду мотивовано наявністю підстав для стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, оскільки рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 22 лютого 2012 року про стягнення з ОСОБА_5 аліментів на малолітнього сина ним не виконується. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що факт перерахування коштів, які є заробітною платою ОСОБА_5, на рахунок ОСОБА_4 не підтверджує призначення списання вказаних коштів саме на виконання судового рішення про стягнення коштів на утримання дитини.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_6, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5 сплачував аліменти ОСОБА_4 в повному обсязі, на підтвердження чого ДВС Іллічівського МУЮ Одеської області були надані завірені судом копії документи, які підтверджують отримання аліментів ОСОБА_4 У період з 02 квітня 2012 року по 24 квітня 2015 року він перераховував їй усю свою заробітну плату, з якої частка (1 200,00 грн) - це аліменти, а інша частка - це компенсація ОСОБА_4 вартості частини набутої у шлюбі трьохкімнатної квартири. Перерахунок вказаних коштів ОСОБА_5 та їх призначення відбувалися за домовленістю сторін, від якої 01 квітня 2015 року ОСОБА_4 відмовилась, в зв'язку з чим ОСОБА_5 був вимушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

Вказує, що за період з 30 березня 2012 року по 30 квітня 2015 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_5 189 803, 37 доларів США, що складає 4 001 055,0 грн (за курсом НБУ на 02 червня 2015 року).

Враховуючи відсутність заборгованості за сплатою аліментів, вимоги про стягнення неустойки (пені) є безпідставними.

У запереченнях на касаційну скаргу, поданому у вересні 2017 року, ОСОБА_4 вказує на те, що під час розгляду справи відповідач не підтвердив належними та допустимими доказами факт сплати їй аліментів.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 31 липня 2004 року, який рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 13 березня 2012 року розірвано.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 22 лютого 2012 року в справі № 1511/523/2012 стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, аліменти в твердій грошовій сумі 1 200,00 грн щомісячно, починаючи з 23 січня 2012 року до повноліття дитини, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 2).

Виконавчий лист № 1511/523/2012 на стягнення аліментів видано Іллічівським міським судом Одеської області 15 березня 2012 року (а. с. 3-4, 89).

Постановою від 14 травня 2015 року ВП № 475224278 державного виконавця ВДВС Іллічівського МУЮ Косенко А. В. за заявою стягувача (ОСОБА_4) від 13 травня 2015 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 1511/523/2012, виданого Іллічівськом міським судом Одеської області 15 березня 2012 року, про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 на утримання дитини аліментів в розмірі 1 200,00 грн щомісячно, починаючи з 13 травня 2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 88).

15 липня 2015 року державним виконавцем ВДВС Іллічівського МУЮ Косенко А. В. при примусовому виконанні виконавчого листа № 1511/523/2012 складено розрахунок заборгованості за аліментами за період з 13 травня 2012 року по 05 липня 2015 року, яка склала 45 329,07 грн.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання сплати аліментів, ОСОБА_5 посилався на домовленість з ОСОБА_4 про порядок перерахування на її банківський рахунок коштів своєї заробітної плати, в тому числі і на сплату аліментів.

З матеріалів справи вбачається, що іноземною компанією-роботодавцем ОСОБА_5 перераховано грошові кошти в іноземній валюті на рахунки ОСОБА_4 за період з 02 квітня 2012 року по 24 квітня 2015 року в загальній сумі 189 803,37 доларів США. Разом з тим, апеляційним судом зазначено, що призначення платежів за вказаними вище коштами не встановлено, а тому суд апеляційної інстанції дійшла висновку про відсутність відомостей про те, що заборгованість за аліментами погашена в такий спосіб.

Вказаний факт встановлено ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 липня 2016 року в справі за скаргою ОСОБА_5 на дії, рішення державного виконавця ВДВС Іллічівського МУЮ Одеської області Косенко А. В., якою скасовано ухвалу Іллічівського міського суджу Одеської області від 08 червня 2016 року та передано скаргу на новий розгляд до суду першої інстанції. В подальшому вказану скаргу залишено без розгляду за заявою ОСОБА_5

Указане вище ОСОБА_4 це не заперечувала, однак дана обставина сама по собі не є доказом того, що за спірний період ОСОБА_5 перераховував ОСОБА_4 в порядку виконання судового рішення кошти на утримання дитини. ОСОБА_4 ці обставини не визнає.

Інших відомостей про погашення ОСОБА_5 заборгованості за аліментами за період з 13 травня 2012 року по 05 липня 2015 року в сумі 45 329,07 грн матеріали справи не містять.

Відповідно до положень частини 1 статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Враховуючи заборгованість за аліментами у розмірі 45 329,07 грн, апеляційним судом правильно визначено суму неустойки (пені), яка підлягає стягненню за спірний період у розмірі 13 788,00 грн. Розмір пені заявником не в касаційному порядку не оскаржується.

Встановивши наявність підстав для стягнення неустойки (пені) за наявною заборгованістю за аліментами, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову ОСОБА_5 у позові про визнання сплати аліментів з підстав, наведених у рішенні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування та заявником в процесі розгляду справи не спростовані, а також переоцінки доказів, що в силу повноважень суду касаційної інстанції на стадії перегляду справи у касаційному порядку нормами чинного ЦПК не передбачено.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін на підставі статті 401 ЦПК України, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 01 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б.І. Гулько

Д.Д. Луспеник