АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 вересня 2018 року м. Чернівці

справа № 726/1387/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Височанської Н.К., Одинака О.О.

секретаря Конецької Д.Г.

з участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника апелянта ОСОБА_3

учасники справи

позивач ОСОБА_1

відповідач Чернівецька міська рада

за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 26 вересня 2017 року, головуючий у першій інстанції Байцар Л.В.,

встановила:

ОСОБА_1 у серпні 2017 року звернувся до суду з позовом до Чернівецької міської ради про визнання права власності.

Посилався на право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Другої Чернівецької державної нотаріальної контори Суружіу Н.Д. 24 квітня 2009 року, зареєстрованого в реєстрі за №2092.

Зазначав, що здійснив самочинну реконструкцію квартири АДРЕСА_1 з добудовою на прибудинковій території. належить територіальній громаді

Справа №726/1387/17 Головуючий у 1 інстанції Байцар Л.В.

Провадження №22-ц/794/757/18 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

Категорія 5

Вказував на технічний висновок про відповідність реконструкції квартири АДРЕСА_1 вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та не порушення прав третіх осіб.

Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради 10 серпня 2017 року за №К-364/18-1/15.3-17 відмовлено у прийнятті в експлуатацію квартири АДРЕСА_1 за відсутності механізму прийняття в експлуатацію об»єктів, збудованих самочинно.

Просив визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1, що складається з коридору 3-1 площею 4,6 кв.м, кімнати 3-2 площею 20,7 кв.м, коридору 3-3 площею 2,3 кв.м, санвузлу 3-4 площею 5,1 кв.м, кімнати 3-5 площею 18,5 кв.м, кухні 3-6 площею 9,4 кв.м загальною площею 60,6 кв.м.

Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 26 вересня 2017 року позов задоволено, постановлено визнати право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1, що складається з коридору 3-1 площею 4,6 кв.м, кімнати 3-2 площею 20,7 кв.м, коридору 3-3 площею 2,3 кв.м, санвузлу 3-4 площею 5,1 кв.м, кімнати 3-5 площею 18,5 кв.м, кухні 3-6 площею 9,4 кв.м загальною площею 60,6 кв.м.

ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 26 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання права власності відмовити.

Посилається на непов»яне з»ясування обставин, що мають значення для справи, порушення права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_2 внаслідок здійснення ОСОБА_1 добудови до квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5., порушенням норм інсоляції та права користування прибудинковою територією.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Вказує на визнання позову Чернівецькою міською радою, що право ОСОБА_5 на користування земельною ділянкою не порушено, оскільки здійснено добудову до квартири АДРЕСА_1, яка знаходиться на прибудинковій території комунальної власності, наміру ОСОБА_5 на приватизацію земельної ділянки немає.

Посилається на надання співвласниками квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_13., ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 згоди на здійснення добудови до квартири 3 письмово, а ОСОБА_5 за час перебування за межами України усно.

Вважає, що встановлення порушення норм інсоляції можливо лише висновком експерта.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_12 до Чернівецької міської ради про визнання права власності, суд першої інстанції послався на положення

ч.5 ст.376 ЦК України та дійшов висновку про наявність підстав для визнання права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що при здійсненні ОСОБА_1 самочинної реконструкції квартири АДРЕСА_1 дотримано будівельні норм, не порушуються права третіх осіб.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам не відповідає.

На підставі ч.1 ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов»язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК права на апеляційне оскарження, у тому числі, яка не брала участі у справі, про права та обов»язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги, Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Посилання ОСОБА_5 на те, що рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 26 вересня 2017 року вирішено питання про права та обов"язки останньої, обґрунтовувалися правом власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_2 та правом користування прибудинковою територією.

У пункті 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз'яснено, що у випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 набуто право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Другої Чернівецької державної нотаріальної контори Суружіу Н.Д. 24 квітня 2009 року, зареєстрованого в реєстрі за №2092 (а.с.6).

Право власності на квартиру АДРЕСА_2 належить ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_13 (а.с.45).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 здійснено самочинну реконструкцію квартири АДРЕСА_1 з добудовою на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді міста Чернівці, сформована як прибудинкова територія за відсутності дозволу на будівництво, затвердженого проекту на реконструкцію (прибудову, перебудову) та дозволу на виконання будівельних робіт.

Відповідно до ч.1ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

На підставі ч.2 наведеної норми право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 9Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

За нормами ч.4 ст.26, ст.27 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, зокрема: вихідних даних, технічних умов, будівельного паспорта, розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст. 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт.

Відносини у сфері містобудівної діяльності регулюються Конституцією України, Цивільним, Господарським і Земельним кодексами України, Законами України «Про Генеральну схему планування території України», «Про основи містобудування», «Про архітектурну діяльність», «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду», «Про землеустрій», іншими нормативно-правовими актами (ст. 3 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Поняття «будівництво» включає в себе нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт об'єктів будівництва (ст. 4 Закону України «Про архітектурну діяльність»).

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності на землю належить територіальній громаді.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Водночас згідно з частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення ч. 1ст. 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15.

За нормою ст. 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.

У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Будівництво будь-якого об'єкта має відповідати вимогам законодавства, містобудівної документації, а також містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки (Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Контроль же за додержанням законодавства та містобудівної документації при забудові територій здійснюють виконавчі комітети сільських, селищних, міських рад. Ці повноваження виконавчих комітетів місцевих рад передбачені ст.31Закону України«Про місцевесамоврядування вУкраїні» та ст. 14 Закону України «Про основи містобудування».

Судовий розгляд щодо визнання права власності є правовим способом визначення відповідності самочинно збудованого об'єкта вимогам законодавства, а також тієї містобудівної документації, умовам і обмеженням забудови, які діють на відповідній території, та допускається лише з залученням органу, який, здійснюючи контроль, визначить відповідність об'єкта самочинного будівництва вимогам чинного законодавства.

У матеріалах справи відсутні відомості про здійснення повідомлення (реєстрація декларації) про початок виконання будівельних робіт до органу державного архітектурно-будівельного контролю, право на виконання будівельних робіт, проект будівництва (реконструкції) нежитлової будівлі, затверджений у встановленому законом порядку уповноваженими органами, звернення до органів державного архітектурно-будівельного контролю про прийняття обєкта до експлуатації.

Відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»,«Положення про державну архітектурно-будівельну інспекцію України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 294 від 9 липня 2014 року, Порядку здійснення державного архітектурно - будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №553 від 23 травня 2011 року, Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №461, у редакції від 08 вересня 2015 року, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів здійснюють органи державного архітектурно-будівельного контролю.

Прийняття в експлуатацію обєктів, що належать до I-III категорії складності, та обєктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органами державного архітектурно-будівельного контролю поданої замовником декларації про готовність обєкта до експлуатації.

Прийняття в експлуатацію обєктів, що належать до IV і V категорії складності, здійснюється на підставі акта готовності обєкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката.

Датою прийняття в експлуатацію обєкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката.

Рішення такого органу про повернення декларації чи про відмову у видачі сертифіката може бути оскаржено до суду.

Встановлено, що Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради 10 серпня 2017 року за №К-364/18-1/15.3-17 відмовлено у прийнятті в експлуатацію квартири АДРЕСА_1 за відсутності механізму прийняття в експлуатацію об»єктів, збудованих самочинно.

Відповідно до ч.3 ст. 42 ЗК України порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Цільове призначення земель - це встановлені законодавством порядок, умови та межі використання земель для конкретних цілей відповідно до їх категорій, тобто цільове призначення конкретної земельної ділянки залежить від категорії земель, з яких її виділено, від планування та зонування території і є встановленою компетентним органом при наданні земельної ділянки межею її використання для конкретного призначення відповідно до затверджених планів розвитку території, зонуванням земель, а також правовим режимом відповідної категорії земель.

До однієї з таких категорій відносяться землі житлової та громадської забудови, до яких належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови (пункт "б" частини першої статті 19, статті 38, 39 ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками (частини друга, третя статті 42 ЗК України).

При цьому під прибудинковою територією слід розуміти встановлену за проектом поділу території мікрорайону (кварталу) та проектом забудови земельну ділянку багатоквартирної несадибної житлової забудови, необхідну для розміщення й обслуговування жилого будинку та пов'язаних із ним господарських і технічних будівель і споруд, тобто нею є територія під жилим будинком, проїзди та тротуари, озеленені ділянки та ігрові майданчики, майданчики для відпочинку, занять спортом, тимчасового зберігання автомобілів жителів будинку, для господарських цілей та інші території, пов'язані з утриманням і експлуатацією будинку.

Виходячи з аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, та норм статті 42 ЗК України слід дійти висновку, що в разі приватизації громадянами квартир у такому будинку земельна ділянка як така, що входить у житловий комплекс, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише об'єднанню співвласників будинку, створеному відповідно до Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 11 жовтня 2002 року № 1521 «Про реалізацію Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку».

У такому разі земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) є майном співвласників, які визначають порядок його використання.

Нормами земельного законодавства не передбачена можливість передачі у власність чи користування окремих співвласників багатоквартирних будинків земельної ділянки (на якій розташований багатоквартирний жилий будинок) або її частини.

Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Встановлено, що співвласником квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_5. згоди на здійснення ОСОБА_1 добудови до квартири 3 не надано.

Таким чином здійснення ОСОБА_1 добудови до квартири АДРЕСА_1 на земельній ділянці, яка сформована як прибудинкова територія, порушує право ОСОБА_5 як співвласника квартири АДРЕСА_2 на використання прибудинкової території.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов висновків про не порушення прав третіх осіб та наявність підстав для задоволення позову, на порушення норм матеріального права

Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 26 вересня 2017 року підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_1, на які є посилання у відзиві на апеляційну скаргу, про належність земельної ділянки, яка сформована, як прибудинкова територія територіальній громаді міста Чернівці, оскільки відповідно до частини третьої статті 42 ЗК України порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Отже, правовий статус земельної ділянки як прибудинкової території не змінюється у разі не здійснення передачі у власність чи у користування співвласникам багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 та не дає права її використання без згоди співвласників будинку.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 26 вересня 2017 року скасувати.

У позові ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради про визнання права власності відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 12 вересня 2018 року.

Головуючий Половінкіна Н.Ю.

Судді Височанська Н.К.

Одинак О.О.