Постанова

Іменем України

3 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 554/6500/15-ц

провадження № 61-23948 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради;

представник позивача - Акулініна ІлонаВолодимирівна;

відповідач - ОСОБА_5;

представник відповідача - ОСОБА_6;

треті особи: територіальна громада м. Полтави в особі Полтавської міської ради, управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради;

представник Полтавської міської ради- Лобач Юлія Олександрівна;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 березня 2017 року у складі судді Кулешової Л. В. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 26 липня 2017 року у складі колегії суддів: Кузнєцової О. Ю., Дорош А. І., Триголова В. М.,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2015 року комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація № 2» Полтавської міської ради (далі - КП «ЖЕО № 2») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи: територіальна громада м. Полтави в особі Полтавської міської ради, управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради, про виселення із самоправно зайнятого жилого приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що на балансі КП «ЖЕО № 2» знаходиться будинок АДРЕСА_1 у вказаному будинку перебуває у комунальній власності міста, квартиронаймачем зазначено ОСОБА_8, яка була зареєстрована у квартирі з 25 листопада 1974 року і 29 листопада 2013 року знята з реєстрації у зв'язку із смертю. 3 травня 2015 року начальником та майстрами дільниці № 2 КП «ЖЕУ № 2» було проведено обстеження вказаної квартири та встановлено, що її займає ОСОБА_5 без реєстрації та документів, які підтверджують право користування вказаним житловим приміщенням. Відповідач не укладала договору найму квартири, письмової згоди колишнього квартиронаймача та будь-яких правовстановлюючих документів на квартиру не має.

Ураховуючи викладене КП «ЖЕО № 2» просило суд виселити ОСОБА_5 із самоправно зайнятого приміщення - квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення, а також стягнути з відповідача понесені підприємством судові витрати.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 22 березня 2017 року позов вимоги КП «ЖЕО № 2» задоволено. Виселено ОСОБА_5 із самоправно зайнятої квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач самовільно зайняла спірну квартиру, у добровільному порядку звільнити її не бажає, тому у силу частини третьої статті 116 ЖК УРСР підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 15 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 30 вересня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_5 до КП «ЖЕО № 2», Полтавської міської ради про визнання членом сім'ї наймача та визнання права на користування жилим приміщенням відмовлено. Тобто вказаним преюдиційним рішенням суду встановлено відсутність у відповідача права на користування спірною квартирою. Крім того, відповідач має у власності інше житло.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 26 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 15 липня 2015 року, що набрало законної сили, встановлено преюдиційні обставини, а саме відсутність правових підстав для користування ОСОБА_5 квартирою АДРЕСА_1 яка не є членом сім'ї попереднього квартиронаймача. При цьому, ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 14 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 12 квітня 2017 року, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_5 про перегляд рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 липня 2015 року у зв'язку з нововиявленими обставинами.

У серпні 2017 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно не врахували рішення третейського суду від 16 жовтня 2006 року, яким встановлено, що вона проживала у спірній квартирі із ОСОБА_8 до часу її смерті.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов'язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Вирішуючи спір, врахувавши наведені вище норми права та обставини справи, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, суди дійшли вірного висновку про те, що ОСОБА_5 безпідставно вселилась у спірну квартиру, правовстановлюючих документів на право користування спірною квартирою у неї немає. Натомість, відповідач має у власності інше житло.

При цьому суди вірно послались на преюдиційне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 15 липня 2015 року, що набрало законної сили, яким встановлено відсутність правових підстав для користування ОСОБА_5 квартирою АДРЕСА_1 яка не є членом сім'ї попереднього квартиронаймача (частина третя статті 61 ЦПК України 2004 року).

Посилання касаційної скарги на рішення третейського суду, яким, на її думку, встановлено факт проживання ОСОБА_5 з ОСОБА_8 до часу її смерті, взагалі не має правового значення для вирішення цієї справи, оскільки, по-перше, вказане рішення третейського суду може бути лише одним з письмових доказів у справі, а, по-друге, встановлення наведеного вище юридичного факту знаходиться поза межами компетенції третейського суду.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 26 липня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 березня 2017 року та ухвали апеляційного суду Полтавської області від 26 липня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк