АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/965/18 Справа № 201/4961/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Каратаєва Л.О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2018 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря судового засідання Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання договору частково недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

05 квітня 2017 року ОСОБА_4 звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання договору частково недійсним. Просила суд визнати п. 8.1 кредитного договору № KRKWGA від 04.08.2008р. недійсним щодо оплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 1,5% від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту, за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зареєстрованих ресурсів недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом перерахування щомісячних платежів без сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 1,5% від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зареєстрованих ресурсів, а сплачені платежі зарахувати в погашення тіла кредиту (а.с.2-4).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання договору частково недійсним відмовлено (а.с.33-35).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі (а.с.45-49).

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 04.08.2008 між позивачкою та відповідачем був укладений договір про надання споживчого кредиту № RRKWGA, у відповідності до якого позивач отримала грошові кошти в іноземній валюті в сумі 31434,17 доларів США на наступні цілі: 27000 доларів США на споживчі цілі готівкою через касу банку, 810 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту; 188,50 доларів США страхування майна; 140,97 доларів США особистого страхування; а також у розмірі 3294,70 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 3,00 % від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,60 % від суми виданого кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зареєстрованих ресурсів та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2 даного договору (а.с.5-6).

Відповідно до кредитного договору позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 531,65 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотків, винагороди.

Згідно пункту 8.1. договору банк зобовязується надати позичальнику кредитні кошти на строк з 04.08.2008 р. по 04.08.2018 р. включно у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 31434,17 доларів США на наступні цілі: у розмірі 28139,47 доларів США на споживчі цілі, з них 27000,00 доларів США на споживчі цілі шляхом видачі готівки через касу, а також у розмірі 810,00 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту 188,50 доларів США для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту 140,97 доларів США для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 3294,70 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору за сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту , винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2. даного договору.

Періодом сплати вважати період з «4» по «9» число кожного місяця (а.с.6 зворот).

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 531,65 доларів США, згідно графіку погашення кредиту (додаток 2 до кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Згідно п. 8.1.1. кредитного договору, позичальник зобовязується повернути кредит згідно порядку та в строки, які вказані в п. 8.1. Повне погашення кредиту повинно бути проведено в останній день строку, вказаного в абз. 1 п. 8.1. даного договору.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач заявив вимогу про застосування строків позовної давності, враховуючи те, що будь яких заяв про поновлення строку позовної давності з зазначенням поважності причин такого пропуску та відповідними доказами, позивачкою до суду подано не було, а тому застосував до спірних правовідносин строк позовної давності. Також посилався на необґрунтованість позовних вимог в цілому.

Проте, погодитись з висновками суду першої інстанції в повному обсязі не можна.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст..267 ЦК України, особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Абзацом 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Однак, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що укладений між сторонами договір є договором споживчого кредиту.

Частинами 1, 3 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором.

За змістом ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Одночасно, відповідно до ч.5 ст.11, ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача» до договорів зі споживачами при наданні споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Частина 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнане недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні; договір може бути визнаний недійсним у цілому.

При цьому, ч.4 ст.1068 ЦК України передбачено, що клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

Відповідно до п.22.8. ст.22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розрахунково-касове обслуговування клієнтів здійснюється банками на договірній основі.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно п.4.1 і п.4.2 кредитного договору для виконання зобов'язань за даним договором банк резервує ресурси у розмірах, зазначених у графіку погашення Кредиту і надає позичальнику право на їх використання. За надане право позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів в розмірі, зазначеному у п 8.1 договору.

Згідно до п.8.1 кредитного договору, винагорода за надання фінансового інструменту становить 3 % від суми виданого кредиту, та винагорода за резервування ресурсів становить 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів.

Отже, в договорі винагорода визначена сталим процентним показником і сторонами договору обраний порядок розрахунку винагороди шляхом встановлення її через значення проценту від суми кредиту.

Укладаючи договір, позивачка по справі ОСОБА_4 була ознайомлена з його умовами та підписуючи цей договір свідомо погодилася з ними та виконувала їх, зокрема і п.8.1 кредитного договору.

Як вбачається із матеріалів справи, умови п.8.1 кредитного договору не є несправедливими та не несуть за собою істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, так як є оплатою за резервування Банком ресурсів, а саме коштів для забезпечення виконання позичальником своїх зобовязань.

Пунктом 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 p., визначено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Вказані в пункті п.8.1 кредитного договору платежі не є платежами на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо).

З встановленого вбачається, що помилковими є посилання апелянта, що п.8.1 кредитного договору в частині винагороди за надання фінансового інструменту та в частині винагороди за резервування ресурсів є несправедливим, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків на погіршання становища споживача, тому, висновки суду про необґрунтованість та безпідставність позову відповідають вимогам закону та наявним у справі доказам.

Проте, при наявності підстав для відмови у позові у звязку з його недоведеністю та необґрунтованістю, суд першої інстанції відмовив у позові з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, що суперечить положенням абзацу 3 пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України „ Про судове рішення по цивільній справі № 14 від 18.12.2009 року, відповідно до якого недоведеність є самостійною підставою для відмови у позові.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції відповідно до розяснень, наданих в п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку № 12 від 24.10.2008 року, підлягає зміні в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову, з підстав недоведеності.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2017 року - змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: