Справа № 489/1559/16-ц
Номер провадження 2/489/31/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі головуючого - судді Тихонової Н.С.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання незаконним рішення Миколаївської міської ради, витребування частини земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В

Позивачка звернулася до суду в квітні 2016 року, вважає порушеним її право власності на частину земельної ділянки площею 899 кв.м., яку, на її думку, було неправомірно, всупереч наявному у неї права на спадкування ? частини житлового будинку по вул. Херсонське шосе, 49 в м. Миколаєві, виділено у користування ОСОБА_5

Останній земельну ділянку зазначеної площі приватизував в 2005 році і в тому ж році продав 44/100 частини спірної земельної ділянки ОСОБА_2Є та ОСОБА_3І, які згодом отримали спільний державний акт про право власності на неї.

Рішенням Миколаївської міської ради № 65 від 27 січня 2006 року земельну ділянку площею 400 кв.м. яку придбали ОСОБА_2Є та ОСОБА_3І виділено в самостійну адресу вул. Херсонське шосе, 49/1, на якій самочинно побудували двоповерхову авто майстерню з прибудовою, площею 418 кв.м. Також у 2009 році ОСОБА_2Є та ОСОБА_3 набули від спадкоємця ОСОБА_5 за договором дарування ? частину житлового будинку по вул. Херсонське шосе, 49 в м. Миколаєві в рівних частках.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2008 року визнано недійсним рішення Миколаївської міської ради № 36/31 від 15 вересня 2005 року в частині передачі ОСОБА_5 у власність спірної земельної ділянки площею 899 кв.м. та визнано недійсним державний акт на право власності земельної ділянки, виданий ОСОБА_5 на підставі зазначеного рішення. Рішення суду в цієї частині набрало законної сили.

Позивачка вважає належним способом захисту своїх прав, як співвласника житлового будинку та прав землекористувача, визнання незаконним рішення Миколаївської міської ради № 65 від 27 січня 2006 року, його скасування та витребування в порядку ст. 388 ЦК України у відповідачів ОСОБА_2Є та ОСОБА_3 земельної ділянки площею 400 кв.м., яку було виділено в самостійну адресу - вул. Херсонське шосе, 49/1.

Представник відповідача ОСОБА_2 у відзиві зазначив, що позовні вимоги є безпідставними, ОСОБА_2 є добросовісний набувач, придбав частину земельної ділянки у ОСОБА_5І на підставі договору купівлі продажу. На час придбання земельної ділянки не знав і не міг знати, що ОСОБА_5І не мав право відчужувати частину спірної земельної ділянки, а відтак фактично набув право власності на законних підставах.

У відповідності до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребувано у нього. За такого, вважав, що підстави, для витребування майна відповідно до ст. 388 ЦК України відсутні.

Також зазначав, що вимоги в частині визнання незаконним рішення Миколаївської міської ради № 65 від 27 січня 2006 року також не підлягають задоволенню оскільки є похідними від реалізації власником свого права власності на земельну ділянку.

Крім того, представник відповідача ОСОБА_2 подав до суду заяву про застосування строків позовної давності, просив відповідно до ст. 267 ЦК України відмовити в задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності.

Залучена судом в якості співвідповідача ОСОБА_4 у відзиві також просила відмовити у позові з підстав їх необґрунтованості та безпідставності.

Представником відповідача - Миколаївської міської ради у встановлений судом строк без поважних причин відзив не надавався, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК).

Ухвалою суду від 16 грудня 2016 року до участі у справі залучено співвідповідачем ОСОБА_4, якій ОСОБА_3 за договором дарування від 11 вересня 2015 року відчужив 1/2 частину в праві власності на авто майстерню по вул. Херсонське шосе, 49/1 в м. Миколаєві та 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 400 кв.м. за тією ж адресою.

Встановивши фактичні обставини, зміст спірних правовідносин, дослідивши докази, надані сторонами, суд виходить з такого.

Власником житлового будинку № 49 по вул. Херсонське шосе в м. Миколаєві, розташованого на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці, площею 899 кв.м., був ОСОБА_6, який помер 5 жовтня 1991 року.

Після смерті ОСОБА_6 спадщину прийняли його син ОСОБА_5І та його неповнолітні внуки ОСОБА_7 та ОСОБА_8, звернувшись через представника у встановлений строк з заявами про прийняття спадщини.

24 квітня 1992 року ОСОБА_6І отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку № 49 по вул. Херсонське шосе в м. Миколаєві.

Рішенням Миколаївської міської ради від 15 вересня 2005 року ОСОБА_5 передано у власність земельну ділянку за вказаною адресою 899 кв.м. (а.с. 114), на підставі якого 24 жовтня 2005 року він отримав державний акт про право власності на усю земельну ділянку.

31 жовтня 2005 року ОСОБА_9 продав 44/100 частин (400 кв.м.) земельної ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за договором купівлі продажу.

30 травня 2006 року на імя ОСОБА_3І видано державний акт на право власності на земельну ділянку, в якому співвласником зазначено ОСОБА_2

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 листопада 2006 року за ОСОБА_7 визнано право власності в порядку спадкування на 1/2 частину житлового будинку № 49 по вул. Херсонське шосе в м. Миколаєві.

Передача земельної ділянки у 2005 році у розмірі 899 кв.м. у власність лише одного землекористувача ОСОБА_5, порушила права іншого землекористувача ОСОБА_7

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2008 року визнано недійсним рішення Миколаївської міської ради № 36/31 від 15 вересня 2005 року в частині передачі ОСОБА_5І у власність спірної земельної ділянки площею 899 кв.м. та визнано недійсним державний акт на право власності земельної ділянки, виданий ОСОБА_5 на підставі зазначеного рішення. Рішення суду в цієї частині набрало законної сили.

Правовідносини щодо спадкового майна, належного ОСОБА_6, померлого 5 жовтня 1991 року, регулюються ЦК УРСР 1963 року, а права землекористування спадкоємців Земельним Кодексом УРСР 1990 року та ЗК України 2001 року.

Встановлені обставини свідчать про те, що на час смерті ОСОБА_6 мав право користування земельною ділянкою відповідно до пункту 5 постанови Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Земельного Кодексу УРСР» від 18 грудня 1990 року, якою передбачено, що громадяни, які мають у користуванні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Відповідно до статей 548, 549 ЦК УРСР, діями що свідчать про прийняття спадщини , є подання заяви про прийняття спадщини, а прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Отже, прийнявши у спадщину частку житлового будинку у 1991 році, ОСОБА_7 набула право користування земельною ділянкою пропорційної частки відповідно до ст. 30 ЗК УРСР 1990 року та зберегла це право за пунктом 6 Перехідних положень ЗК УРСР 1990 року з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2005 року від 22 вересня про постійне користування земельними ділянками.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 ЗК України до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних правовідносин на їх території належить передача земельних ділянок у власність, надання їх в користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа , що посвідчує це право.

Проте спадкодавець ОСОБА_6 не мав оформлених прав на землю.

ОСОБА_7 отримала право власності на 1/2 частину житлового будинку № 49 по вул. Херсонське шосе в м. Миколаєві лише 13 лютого 2007 року, провівши державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, тобто через значний проміжок часу після укладення відповідачами договору купівлі продажу (31 жовтня 2005 року) та отримання державного акту на право власності на землю (30 травня 2006 року).

Таким чином, на час отримання позивачкою права власності на нерухоме майно залишок земельної ділянки по вул. Херсонське шосе, 49 в м. Миколаєві складав 499 кв.м., оскільки земельна ділянка (площею 400 кв.м.) була придбана ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , була тривалий час виділена в натурі на місцевості та мала іншу адресу.

До того ж, ОСОБА_3, відповідно до договору дарування від 11 вересня 2015 року, відчужив на користь ОСОБА_4 1/2 частину в праві власності на авто майстерню по вул. Херсонське шосе, 49/1 в м. Миколаєві та 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 400 кв.м., за тією ж адресою.

Отже, на час розгляду справи позивач фактично ставить питання, щодо витребування земельної ділянки у ОСОБА_2Є та у ОСОБА_4

Між тим, правочини, укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_2Є, ОСОБА_3: договір купівлі продажу земельної ділянки площею 400 кв.м. по вул. Херсонське шосе, 49 в м. Миколаєві та договір дарування 1/2 частини земельної ділянки по вул. Херсонське шосе, 49/1 в м. Миколаєві, укладений між ОСОБА_3І та ОСОБА_4, було вчинено з додержанням статей 202, 203, 209 ЦК України, тобто з повним виконанням умов договору сторонами.

Набувачі прав власності на частини земельної ділянки за вказаними правочинами є добросовісними, вони не мали підстав вважати, що існують перешкоди до вчинення правочинів.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання, згідно ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Захист права особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Сторонами за віндикаційним позовом є власники майна або титульні володільці та незаконні володільці майна. Інші особи не є стороною в таких правовідносинах.

У відповідності до підпункту 2.1 пункту 2 глави 2 розділу II із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства юстиції № 1951/5 від 26.12.2012 р. «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» при підготовці до посвідчення правочинів про відчуження або заставу нерухомого майна нотаріусом перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

При укладенні вищезазначених угод нотаріуси у відповідності до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України перевірили відсутність заборони на відчуження та відсутність арешту. Земельна ділянка нікому не відчужена, не була внеском до статутного капіталу товариств, як юридична адреса не використовувалась, в оренду не передавалась, не заставлена, в податковій заставі, під забороною, в спорі і під арештом не перебувала.

Таким чином, при посвідченні договорів купівлі продажу та дарування спірної земельної ділянки нотаріусами також були виконані всі необхідні вимоги законодавства України.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку з цим, вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини пятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

З урахуванням вищевикладеного ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_4 є добросовісними набувачами, доказів зворотного позивачем не надано та в судовому засіданні не встановлено, тобто підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача в даному випадку відсутні, а відтак позовні вимоги в цієї частині задоволенню не підлягають.

Позовні вимоги в частині визнання незаконним рішення Миколаївської міської ради № 65 від 27 січня 2006 року про виділення в самостійну адресу вул. Херсонське шосе, 49/1 також не підлягають задоволенню, оскільки власник нерухомого майна має право користуватися, володіти та розпоряджуватися належним йому майном на власний розсуд.

При винесенні рішення Миколаївською міською радою № 65 від 27 січня 2006 року порушень вимог діючого законодавства судом не встановлено.

Крім того, позивачка помилково вважає способом захисту права співвласника житлового будинку та землекористувача визнання незаконним рішення Миколаївської міської ради № 65 від 27 січня 2006 року, оскільки факт виділення в окрему адресу не порушує прав ОСОБА_7, а скасування рішення не є способом захисту порушеного права в цьому випадку.

При цьому суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити саме по суті позовних вимог, не беручи до уваги заяву відповідача про застосування строків позовної давності до заявлених вимог, оскільки, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 4, 19, 141-142, 200, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання незаконним рішення Миколаївської міської ради, витребування частини земельної ділянки - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд м. Миколаєва.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 20.06.2018 р.

Суддя Н.С. Тихонова