Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 705/3875/17

провадження № 61-9615св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 жовтня 2017 року у складі судді Ребрини К. Г. та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 20 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Карпенко О. В., Фетісової Т. Л., Нерушак Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування від 29 серпня 2017 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 вересня 2017 року позовну заяву ОСОБА_4 залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 жовтня 2017 року позовну заяву ОСОБА_4 визнано неподаною та повернуто позивачу на підставі статті 121 ЦПК України 2004 року.

Визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву позивачу, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем у встановлений судом строк не усунуті недоліки поданої ним позовної заяви.

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 20 грудня 2017 року ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 жовтня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що позивач у визначений строк не усунув недоліки поданої ним позовної заяви, які зазначені в ухвалі Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 вересня 2017 року. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростували.

У січні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 20 грудня 2017 року, в якій вона просить скасувати зазначені судові рішення, справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права.

У касаційній скарзі заявник зазначає, що оскаржуваними рішеннями обмежено його доступ до правосуддя та порушено пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У березні 2018 року ОСОБА_5 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзив на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 119 ЦПК України позовна заява повинна містити: найменування суду, до якого подається заява; ім'я (найменування) позивача і відповідача, а також ім'я представника позивача, якщо позовна заява подається представником, їх місце проживання (перебування) або місцезнаходження, поштовий індекс, номери засобів зв'язку, якщо такі відомі; зміст позовних вимог; ціну позову щодо вимог майнового характеру; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставини, наявність підстав для звільнення від доказування; перелік документів, що додаються до заяви.

Отже, за змістом наведеної норми, позовна заява подається до суду в письмовій формі і за змістом повинна відповідати вимогам статті 119 ЦПК України 2004 року. У зв'язку з цим суди мають звертати увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

Якщо заява не відповідає вимогам статей, 119, 120 ЦПК України 2004 року, суддя відповідно до вимог статті 121 ЦПК України 2004 року постановляє ухвалу, в якій повинні бути зазначені конкретні підстави залишення заяви без руху, і надає строк для усунення недоліків, тривалість якого визначається в кожному конкретному випадку з урахуванням характеру недоліків, реальної можливості отримання копії ухвали, яка повинна бути надіслана заявнику негайно, та їх виправлення.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 вересня 2017 року позовну заяву ОСОБА_4 залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви.

Підставами для залишення позову без руху є те, що в позові не викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, а також не зазначені докази, які б підтверджували відповідні обставини.

Відповідно до частини другої статті 121 ЦПК України 2004 року якщо позивач у встановлений судом термін не виконає вимоги статей 119, 120 ЦПК України 2004 року і не усуне недоліки позовної заяви, то позовна заява вважається неподаною і підлягає поверненню позивачеві.

Позивач у зазначений строк недоліки поданої ним позовної заяви не усунув.

Враховуючи викладене, постановляючи ухвалу про визнання неподаною та повернення позовної заяви позивачу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що позивач не усунув недоліки поданої ним позовної заяви у встановлений в ухвалі строк.

Доводи касаційної скарги про те, що оскаржуваними рішеннями обмежено його доступ до правосуддя та порушено пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не заслуговує на увагу, з огляду на таке.

Елементом права на справедливий судовий розгляд є право на доступ до суду. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це право не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу до суду потребує регулювання з боку держави. Для такого регулювання Держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду, але застосовані ними обмеження не повинні звужувати чи не применшувати можливості доступу до суду в такий спосіб або настільки, що нівелюється сама сутність цього права (mutatis mutandis рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини» («Prince Hans-Adam II Of Liechtenstein v. Germany») від 12 липня 2001 року, заява № 42527/98, § 44).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безімянная проти Росії» (заява № 21851/03) констатував порушення «самої суті права заявника на доступ до суду», а отже - порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вказавши, що «заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю у судовому вакуумі без будь-якої вини з її сторони». ЄСПЛ також наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Якщо законом визначений порядок для вчинення певних дій, такий порядок в силу вимог вітчизняного та Європейського законодавства повинен дисциплінувати осіб, що звертаються до суду та не допустити судовий процес у безладний рух, так як право на суд не є абсолютним.

Установивши, що ОСОБА_4 у встановлений судом строк не усунув недоліки позовної заяви, дійшов правильного висновку про визнання його заяви неподаної та її повернення.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 20 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик