Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 161/10276/17-ц

провадження № 61-9075св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: КоротунаВ. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - державний професійно-технічний навчальний заклад «Луцьке вище професійне училище»,

представник відповідача - Жуковський Віталій Валентинович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» на рішення Апеляційного суду Волинської області від 17 жовтня 2017 року в складі колегії суддів:

Федонюк С. Ю., Матвійчук Л. В., Русинчука М. М.,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» (далі - ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище») про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення грошової компенсації за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що наказом ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» від 30 червня 2017 року № 95-к його звільнено з посади заступника директора із навчально-виховної роботи у зв'язку із закінченням контракту. Вказаний наказ вважає незаконним.

З урахуванням викладеного ОСОБА_4 просив суд визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 30 червня 2017 року № 95-к про його звільнення із посади заступника директора з навчально-виховної роботи та поновити його на даній посаді з 01 липня 2017 року, а також стягнути грошову компенсацію за час вимушеного прогулу.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 серпня

2017 року відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача з роботи у зв'язку із закінченням строку трудового договору (контракту) відбулося з додержанням усіх норм трудового законодавства, оскільки роботодавцем відповідно до наказу відповідача

від 22 березня 2017 року № 42-к ОСОБА_4 було продовжено контракт з 02 квітня по 30 червня 2017 року, частково задовольнивши його заяву

від 24 лютого 2017 року щодо укладення з ним безстрокового трудового договору на цій же посаді.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 17 жовтня 2017 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 серпня

2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог.

Визнано незаконним та скасовано наказ директора ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» від 30 червня 2017 року № 95-к.

Поновлено ОСОБА_4 на роботі в ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» на посаді заступника директора з навчально-виховної роботи з

01 липня 2017 року.

Стягнуто з ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» на користь

ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 33 704,25 грн, за період з 01 липня 2017 року по 17 жовтня 2017 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відсутні належні та допустимі докази того, що після закінчення дії контракту сторони досягли домовленості про продовження трудових відносин шляхом укладення нового контракту.

У листопаді 2017 року ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що звільнення з роботи ОСОБА_4 здійснено з дотримання вимог чинного законодавства України, а тому відсутні підстави для задоволення його вимог, на що апеляційний суд при розгляді справи не звернув уваги.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

16 травня 2018 року до Верховного Суду надійшла вказана справа.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судами установлено, що ОСОБА_4 працював на посаді заступника директора із навчально-виховної роботи з 01 квітня 2014 року по 01 квітня

2015 року та з 01 квітня 2015 року по 01 квітня 2017 року на підставі укладених контрактів з ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище», що визнано сторонами та підтверджено витягом із трудової книжки позивача серії НОМЕР_1.

24 лютого 2017 року позивач подав заяву про переведення його після закінчення терміну другого контракту на займану ним посаду на постійне місце роботи.

Наказом директора ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» від 22 березня 2017 року № 42-к ОСОБА_4 було продовжено роботу за контрактом з

02 квітня 2017 року по 30 червня 2017 року, з яким позивач не погодився.

Наказом директора ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» від 31 березня 2017 року № 49-к ОСОБА_4 звільнено із займаної посади у зв'язку із закінченням строку дії контракту.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 квітня

2017 року визнано неправомірним та скасовано наказ директора

ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» від 31 березня 2017 року № 49-к про звільнення ОСОБА_4 та поновлено його на займаній раніше посаді з

01 квітня 2017 року та допущено до негайного виконання рішення в цій частині.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Наказом директора ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» від 05 травня 2017 року № 63-к ОСОБА_4 поновлено на посаді за контрактом з

01 квітня 2017 року по 30 червня 2017 року.

Наказом директора ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» від 05 травня 2017 року № 64-к «Про скасування наказу від 05 травня 2017 року № 63-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_4 М.» скасовано вказаний наказ, оскільки відсутня можливість його виконання у зв'язку із відмовою ОСОБА_4 ознайомлюватися з ним.

Проте, 13 червня 2017 року директором ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» видано наказ № 80-к, яким скасовано наказ від 05 травня 2017 року №64-к та поновлено ОСОБА_4 на посаді за контрактом з 01 липня по

30 червня 2017 року, а також вирішено питання виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

14 червня 2017 року при ознайомленні з вказаним наказом ОСОБА_4 письмово зазначив, що не погоджується із вказівкою щодо строку дії трудового договору до 30 червня 2017 року, оскільки вважає, що слід укласти безстроковий трудовий договір, відповідно до частини другої статті 23 КЗпП України.

Наказом директора ДПТНЗ «Луцьке вище професійне училище» від 30 червня 2017 року № 95-к ОСОБА_4 у зв'язку із закінченням строку контракту звільнено на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України.

Частиною третьою статті 21 КЗпП України передбачено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не може бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимоги про їх припинення.

Відповідно до частини третьої статті 54 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

Частинами другою, третьою статті 20 Закону України «Про освіту» передбачено, що контракти укладаються із керівниками навчальних закладів.

Відповідно до частини другої статті 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року), встановивши, що між сторонами вже не існували правовідносини на підставі укладеного трудового контракту у зв'язку із його закінченням, проте враховуючи те, що ОСОБА_4 було поновлено з

01 квітня 2017 на посаді судовим рішенням, отже трудові відносини було продовжено, дійшов правильного висновку про те, що при звільненні позивача було допущено порушення вимог чинного трудового законодавства, а тому обґрунтовано поновив ОСОБА_4 на роботі та стягнув відповідно до статті 235 КЗпП України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу державного професійно-технічного навчального закладу «Луцьке вище професійне училище» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Волинської області від 17 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

М.Є. Червинська

В.П. Курило