Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 766/1497/16-ц

провадження № 61-16384св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Херсонського міського суду Херсонської області, у складі судді Майдан С. І., від 20 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Херсонської області, у складі колегії суддів: Майданіка В. В., Кутурланової О. В., Орловської Н. В., від 17 січня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

20 квітня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк», банк) про встановлення нікчемності умов кредитного договору щодо сплати щомісячної комісійної винагороди.

Свої вимоги ОСОБА_3мотивував тим, що 04 червня 2008 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитно-заставний договір № DN81AR02000014, згідно умов якого позивачем було отримано від банку кредит у розмірі 15 035,56 доларів США на придбання автомобіля DAEWOO, модель Nexia, строком до 03 червня 2015 року, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 9,60 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно умов розділу 17 (Особливі умови) договору, частина кредиту у сумі 12 832,98 доларів США була надана для придбання автомобіля; 655,45 доларів США надана для оплати перших страхових платежів за договорами страхування на перший рік дії кредиту; 7,19 доларів США надана з метою оплати коштів за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі; 1 539,96 доларів США надана з метою оплати винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту. У вказаному пункті кредитного договору визначено період сплати щомісячних платежів по кредиту, а щомісячна сплата винагороди у фіксованому розмірі цим пунктом не передбачена. Крім того, сума щомісячного платежу в розмірі 307,68 доларів США, яка зазначена в пункті 17.8 договору, не співпадає з розміром щомісячного платежу, визначеного графіком погашення кредиту, тобто при укладенні кредитного договору банком не була надана правдива та достовірна інформація про фактичну вартість кредиту. А сплата щомісячної винагороди у фіксованому розмірі 60,14 доларів США сторонами не була погоджена, чим були порушені права позивача.

Враховуючи те, що умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою згідно Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемною, позивач просив суд встановити нікчемність з моменту укладення кредитно-заставного договору № DN81AR02000014 від 04 червня 2008 року пункту 4.3, який передбачає обов'язок позичальника сплачувати щомісячно комісійну винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,40 % від суми виданого кредиту та пунктів 17.1.8, 17.1.9, 17.7 додатку б/н до кредитно-заставного договору № DN81AR02000014 від 04 червня 2008 року, в частині, що стосується обов'язку позичальника сплачувати в якості комісії за надання фінансового інструменту щомісячно 60,14 доларів США. Зарахувати в рахунок погашення основного кредитного боргу позичальника за кредитно-заставним договором № DN81AR02000014 від 04 червня 2008 року суму коштів у розмірі 4 304,03 доларів США, яка була сплачена ним кредитору в якості комісії «за надання фінансового інструменту».

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 20 вересня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Встановлено нікчемність з моменту укладення кредитно-заставного договору № DN81AR02000014 від 04 червня 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк» пункту 4.3 цього кредитного договору, який передбачає обов'язок позичальника сплачувати щомісячно комісійну винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,40 % від суми виданого кредиту, пунктів 17.1.8, 17.1.9, 17.7 додатку б/н до кредитно-заставного договору № DN81AR02000014 від 04 червня 2008 року, - в частині, що стосується обов'язку позичальника сплачувати в якості комісії за надання фінансового інструменту щомісячно 60,14 доларів США. Зараховано в рахунок погашення основного кредитного боргу позичальника за вказаним кредитно-заставним договором, суму коштів у розмірі 4 304,03 доларів США, яка була сплачена ОСОБА_3 кредитору в якості комісії «за надання фінансового інструменту».

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що встановлення щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,40 % від суми виданого кредиту суперечить Закону України «Про захист прав споживачів» та є несправедливою умовою, а тому положення кредитного договору і додатку б/н до кредитного договору, які передбачають обов'язок позичальника сплачувати щомісячно комісійну винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,40 % від суми виданого кредиту, а саме 60,14 доларів США, є нікчемними з моменту їх укладення. Оскільки позивачем було безпідставно сплачено в якості комісії за надання фінансового інструменту суму коштів у розмірі 4 304,03 доларів США, вони підлягають зарахуванню в рахунок погашення основного кредитного боргу позичальника.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 17 січня 2017 року рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 20 вересня 2016 року в частині встановлення нікчемності окремих положень кредитно-заставного договору змінено. Встановлено нікчемність з моменту укладення між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитно-заставного договору № DN81AR02000014 від 04 червня 2008 року пунктів 4.3, 17.1.8., 17.1.9., 17.8., додатку б/н до вказаного договору, що передбачають обов'язок позичальника сплачувати щомісячно комісійну винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,40 % від суми виданого кредиту, що становить 60,14 доларів США. В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що передбачена умовами кредитно-заставного договору сплата щомісячної комісійної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,40 % від суми виданого кредиту, а саме 60,14 доларів США, є несправедливою умовою договору із урахуванням положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині встановлення нікчемності окремих положень кредитно-заставного договору апеляційний суд виходив із того, що позивачем у заявленому позові і відповідно судом першої інстанції у рішенні помилково зазначено про визнання нікчемності пункту 17.7. договору замість пункту 17.8.

01 лютого 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 20 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 17 січня 2017 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник посилається на те, що у судді першої інстанції було заявлено усне клопотання про застосування строків позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог із урахуванням частини четвертої статті 267 ЦК України. Судами при вирішенні спору не було враховано положення статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», аналіз якої дає можливість зробити висновок, що управління кредитом - є супутньою послугою, за надання якої можливо встановлення комісії. Такий висновок також узгоджується із положеннями пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. Підписанням кредитного договору без будь-яких застережень ОСОБА_3 підтвердив, що він обізнаний та погодився з усіма умовами такого договору.

22 березня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У вересні 2017 року ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_4, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, які мотивовано тим, що оскаржені рішення ухвалені у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 серпня 2017 року справу за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про встановлення нікчемності умов кредитного договору щодо сплати щомісячної комісійної винагороди призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

27 березня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що відповідно до кредитно-заставного договору № DN81AR02000014, який укладений 04 червня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3, останній отримав кредит у розмірі 15 035,58 доларів США на придбання автомобіля DAEWOO, модель Nexia (пункт 17.9), строком до 03 червня 2015 року (пункт 17.1.5), зі сплатою процентів за користування кредитним коштами в розмірі 9,60 % річних на суму залишку за кредитом (пункт 17.1.6) (а.с. 6-13).

Згідно пункту 17.1.3 договору метою кредиту є: частина кредиту в розмірі 12 832,98 доларів США надається з метою придбання позичальником автомобіля; частина кредиту в розмірі 655,45 доларів США надається з метою оплати перших страхових платежів за договорами страхування на перший рік дії кредиту; частина кредиту в розмірі 7,19 доларів США надається з метою оплати коштів за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі; частина кредиту в розмірі 12 832,98 доларів США надається з метою оплати винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту.

Пунктом 17.1.8 договору встановлена сплата інших платежів на користь банку, зокрема: а) винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 1 539,96 доларів США, що сплачується в момент видачі кредиту; б) винагорода за надання фінансового інструменту, яка сплачується щомісяця в період сплати у розмірі 0,40 % від суми виданого кредиту.

Пунктом 4.3 вказаного договору передбачено сплату позичальником кредитору винагороди у встановлених розмірі та строки.

Пунктом 4.4 вказаного договору встановлено, що погашення заборгованості здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів відповідно до пункту 17.8 договору, до складу яких входять платежі за винагородою (у випадку її наявності), процентами та кредитом.

Пункт 17.1.9 договору встановлює сплату банку винагороди з «4» по «9» число кожного місяця.

Згідно пункту 17.8 договору позичальник зобов'язаний сплачувати щомісячний платіж у розмірі 307,68 доларів США для погашення заборгованості за кредитом, винагородою та процентами за користування ним.

В додатку б/н до договору передбачені сплата щомісячної винагороди у вигляді % від суми наданого кредиту, а саме 0,40 % та щомісячного платежу в розмірі 307,68 доларів США (а.с.13).

Разом з тим, в додатку №1 до договору встановлено графік погашення кредиту, в якому передбачена щомісячна сплата суми на погашення кредиту та суми на погашення процентів в загальному розмірі 247,54 доларів США (а.с. 12).

Згідно умов договору, загальна сума щомісячного платежу в 307,68 доларів США складається із щомісячної оплати на погашення суми кредиту і процентів 247,54 доларів США та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,40 %, що складає 60,14 доларів США.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями частини другої статті 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року.

За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на момент укладення спірного договору, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Така правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У разі встановлення, що позичальник здійснював платежі на виконання умов договору, які визнанні недійсними, він має право на проведення відповідного перерахунку, або повернення зайво сплачених коштів.

Такий правовий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 61-1536св17.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого в незміненій частині погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що встановивши у кредитному договорі платіж зі сплати щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,4 % від суми виданого кредиту, відповідач не довів, які саме послуги (фінансовий інструмент) за вказану винагороду він надав позивачу. Відповідач нараховував, а позивач сплатив щомісячну винагороду за надання фінансового інструменту, які не можуть бути визнані послугами (надання матеріального чи нематеріального блага) які замовлялись споживачем за договором кредиту.

Судами також правильно встановлено, що у додатку 1 до кредитно-заставного договору встановлено графік погашення кредиту, в якому передбачена щомісячна сплата суми на погашення кредиту та суми на погашення процентів в загальному розмірі 247,54 доларів США (а.с.12), а в додатку б/н до договору передбачені сплата щомісячної винагороди у вигляді відсотків від суми наданого кредиту, а саме 0,40 % та загального щомісячного платежу в розмірі 307,68 доларів США (а.с.13).

Враховуючи зазначене, встановлення щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,40 % від суми виданого кредиту суперечило вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а тому суди, правильно встановивши обставини справи дійшли обґрунтованого висновку щодо встановлення нікчемності умов кредитно-заставного договору № DN81AR02000014 від 04 червня 2008 року і додатку б/н до кредитного договору, які передбачають обов'язок позичальника сплачувати щомісячно комісійну винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,40 % від суми виданого кредиту, а саме 60,14 доларів США, з моменту його укладення.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Матеріали справи не містять письмової заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, а доводи касаційної скарги проте, що відповідачем було заявлено клопотання в усному порядку щодо застосування строків позовної давності до спірних правовідносин не знайшли свого підтвердження, оскільки на звукозаписі, який проводився під час судового засідання у судді першої інстанції, такого клопотання не зафіксовано.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду та районного суду в незміненій частині, оскільки суди правильно застосували до даних правовідносин норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що передбачена умовами кредитно-заставного договору сплата щомісячної комісійної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 60,14 доларів США є такою, що порушувала заборону, встановлену статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення апеляційного суду та рішення районного суду в незміненій частині ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 20 вересня 2016 року в незміненій за результатами апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк