ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Шебуєвої В.А., Ящук Т.І.,

при секретарі Лисиці Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕМЕ Україна» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої керівником підприємства за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕМЕ Україна» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва в складі судді Осаулова А.А. від 12 лютого 2018 року (повний текст судового рішення складено 16.02.2018),-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року позивач ТОВ «ЕМЕ Україна» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в розмірі - 865 688,32 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди, завданої працівником при виконанні службових обов'язків, та стягнути з відповідача сплачений судовий збір.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що в 2011 році за рахунок іноземних інвестицій було створено та зареєстровано ТОВ «ЕМЕУкраїна», з 18.05.2012 директором було призначено ОСОБА_2 24.05.2012 відповідачем на баланс позивача було прийнято 48 одиниць майна із подальшим продовженням придбання іншого майна. У червні 2016 року, в результаті проведеної інвентаризації, було виявлено відсутність матеріальних цінностей на підприємстві за період здійснення керівництва відповідачем з 18.05.2012 по 09.06.2016 на загальну суму 865 688,32 грн. внаслідок чого позивача було відсторонено від керівництва підприємством.

Вказував, що ОСОБА_2 повинен відповідати за фактичну нестачу належних позивачу цінностей, як посадова особа - директор товариства згідно п. 6 ч. 1 ст. 134 КЗпП України та ст. 23 Закону України «Про господарські товариства». Зважаючи на відмову добровільно погасити нестачу цінностей, позивач за захистом свого порушеного з боку відповідача права звернувся до суду із вказаним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2018 року позовні вимоги ТОВ «ЕМЕ Україна» залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Справа № 761/35380/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4333/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
Вказував, що суд не врахував положення ч. 1 ст. 135-1 КЗпП України, яка не вимагає обов'язкового укладення договору про матеріальну відповідальність, а лише встановлює, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством з працівником.

Зазначав, що суд дійшов помилкових висновків про відсутність вини ОСОБА_2 у заподіянні шкоди товариству, оскільки на початку діяльності ОСОБА_2 на посаді директора ТОВ «ЕМЕ Україна» ним під звіт було прийнято майно на суму 1 162 548,04 грн., тоді, як під кінець його діяльності товариство виявило нестачу майна на суму 865 688,32 грн. Крім того, сам відповідач, у судовому засіданні, визнав втрату ввірених йому матеріальних цінностей, при цьому зазначивши, що у втраті майна винні засновники ТОВ «ЕМЕ Україна», які не створили належних умов зберігання та охорони майна. Однак, майно передавалось ОСОБА_2 для здійснення підприємницької діяльності, що передбачає отримання прибутку, частина якого могла б виділятися для схоронності майна та утримання його в належному стані.

Посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, просив рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з відповідача на користь ТОВ «ЕМЕ Україна» заподіяну ним шкоду у сумі 865 688,32 грн.

В судовому засіданні представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила відхилити з огляду на її безпідставність.

Від позивача ТОВ «ЕМЕ Україна» надійшла заява про розгляд справи без участі представника. В заяві представник Кудрявцев О.В. зазначив, що апеляційну скаргу підтримує та просив її задовольнити.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 11 квітня 2011 року за рахунок 100% іноземних інвестицій було створено та в подальшому зареєстровано ТОВ «ЕМЕ Україна», директором якого було призначено Воронка В.Г. (а.с. 5).

18.05.2012 Воронка В.Г. було звільнено з вказаної посади та з 21.05.2012 призначено на посаду директора товариства позивача ОСОБА_2 (а.с. 6-7).

Згідно прибуткової накладної від 24.05.2012 № ПН-0000014 ТОВ «ЕМЕ Україна» в особі ОСОБА_2 було отримано матеріальні цінності на суму - 1 162 548,04 грн. (а.с. 8).

У зв'язку із зміною матеріально відповідальної особи, зміною фактичного керівника товариства, а також у зв'язку із встановленням фактів крадіжок та зловживань з боку попереднього керівництва товариства, на підставі протоколу загальних зборів учасників товариства від 10.06.2016 та наказу №11/06 від 10.06.2016 було вирішено провести на товаристві інвентаризацію активів станом на 10.06.2016 (а.с. 9-10).

В цей же день було складено інвентаризаційний опис необоротних активів по складу, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Дружби, 3, в ТОВ «ЕМЕ Україна» (а.с.11-18).

Зі змісту вказаних документів опису цінностей вбачається про їх фізичний облік та передачу новому директору під звіт на відповідальне зберігання - Воронка В.Г.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та безпідставності.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються главою ІХ КЗпП України, Положенням про матеріальну відповідальність робочих і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим Указом Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 року.

Зазначені норми матеріального права визначають як підстави й умови покладення матеріальної відповідальності на працівників (стаття 130 КЗпП України, розділ І Положення), так і розмір такої матеріальної відповідальності (статті 132-135 КЗпП України, розділи ІІ-ІV Положення).

За змістом зазначених норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: чи укладено між сторонами трудовий договір, яка підстава покладання на працівника відповідальності за майнову шкоду, чи спричинена шкода діями працівника, в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин, яка ступінь вини працівника за заподіяну шкоду (за виключенням прямої дійсної шкоди), за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисних мотивів та чи є підстави для зменшення розміру покриття шкоди залежно від майнового стану працівника.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов'язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Трудові обов'язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

Випадки повної матеріальної відповідальності визначені у статті 134 КЗпП України.

Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків;

7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків;

8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Позивачем не було надано доказів, укладення з відповідачем договору про повну матеріальну відповідальність.

Також, представником ТОВ «ЕМЕ Україна» не було надано суду жодних установчих чи статутних документів, з аналізу змісту яких можливо зробити висновок про покладення відповідальності за будь-яку шкоду на відповідача.

Крім того, згідно з частиною другою статті 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Отже, звертаючись до суду з даним позовом, позивач повинен був надати докази та довести, що саме винними, протиправними діями відповідача була завдана пряма дійсна шкода.

Однак, таких доводів ні позовна заява, ні апеляційна скарга не містять, не було їх наведено і під час судового розгляду.

Згідно п.1 розділу 2 Положення про інвентаризацію активів та зобов'язань № 879 від 02.09.2014, затвердженого Міністерством фінансів України, інвентаризація проводиться повним складом інвентаризаційної комісії (робочої інвентаризаційної комісії) та у присутності матеріально відповідальної особи. Разом з тим, під час інвентаризації відповідач присутній не був та доказів його ознайомлення за результатами проведеної інвентаризації до суду надано не було.

Також, згідно п. 1 розділу 4 Положення висновки щодо виявлених розбіжностей між фактичною наявністю активів і зобов'язань і даними бухгалтерського обліку, які наводяться в звіряльних відомостях, та пропозиції щодо їх врегулювання відображаються інвентаризаційною комісією у протоколі, що складається після закінчення інвентаризації і передається на розгляд та затвердження керівнику підприємства. У протоколі наводяться: причини нестач, втрат, лишків, а також пропозиції щодо заліку внаслідок пересортиці, списання нестач в межах норм природного убутку, а також понаднормових нестач і втрат від псування цінностей із зазначенням причин та вжитих заходів щодо запобігання таким втратам і нестачам. Підприємства можуть додавати до протоколів іншу інформацію, що є суттєвою для прийняття рішень щодо визнання і оцінки активів і зобов'язань та розкриття відповідної інформації у фінансовій звітності.

В матеріалах справи відсутні документи, які встановлюють факт завдання збитків, а саме протоколи, складені за результатами проведеної інвентаризації.

Не доведено позивачем належними та допустимими доказами і наявність прямої дійсної шкоди, її розмір та факт її заподіяння неправомірними діями відповідача саме через неналежне виконання ним обов'язків, як директора, із встановленням його вини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з аналізу змісту інвентаризаційних описів не можливо встановити період та розміри нестачі, оскільки суми нестачі виведені не були та не підраховані загалом, а період невизначений.

Посилання ТОВ «ЕМЕ Україна» на вимоги ч. 4 ст. 23 Закону України «Про господарські товариства» та ч. 2 ст. 89 ГК України, якими передбачено відповідальність посадових осіб підприємств за заподіяну шкоду, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки не знімають з ТОВ «ЕМЕ Україна» обов'язку доведення її розміру та факту вчинення саме відповідачем по справі шляхом не виконання чи неналежного виконання ним своїх посадових обов'язків.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неповного з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, оскільки розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕМЕ Україна» -залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 11.06.2018.

Суддя-доповідач

Судді