Справа № 368/123/18
Провадження № 2 о/368/8/18
Рішення

Іменем України

"12" квітня 2018 р. Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

Головуючого судді Закаблука О.В.

При секретарі судового засідання Широкоступ К.М.

Присяжних ОСОБА_1

ОСОБА_2

За участі:

Заявник - ОСОБА_3

Представник заявника - ОСОБА_4

Представник заінтересованої особи - ОСОБА_5

Занітересована особа - ОСОБА_6

- розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Кагарлик Київської області в залі суду справу за заявою ОСОБА_3, заінтересовані особи, - ОСОБА_6, Кагарлицьке об»єднане управління ПФУ в Київській області про визнання фізичної особи безвісно відсутньою, суд, -

В С Т А Н О В И В :

25.01.2018 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла заява ОСОБА_3, заінтересовані особи, - ОСОБА_6, Кагарлицьке об»єднане управління ПФУ в Київській області про визнання фізичної особи безвісно відсутньою, в якій заявник просить суд винести рішення, на підставі якого:

- визнати ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, останнє відоме місце проживання якого: 09201, АДРЕСА_1, - безвісно відсутнім з 23.11.2010 року.

Свої вимоги заявник ОСОБА_3 в мотивувальній частині заяви обгрунтовує наступним:

13.10.2007 року між ОСОБА_8, нинішнє прізвище «Дринь» (далі - Заявник) та ОСОБА_7 (далі - ОСОБА_7 або Зникла особа), було укладено шлюб, який було зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції Київської області, про що складено відповідний актовий запис № 167.

Від шлюбу у Заявника та Зниклої особи народилась дочка - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 14.09.2015Р0КУ у справі № 368/1353/15-ц, шлюб між Заявником та Зниклою особою було розірвано.

У зв'язку із повторним одруженням Заявника, її прізвище було змінено на ОСОБА_3".

Приблизно в першій половині 2010 року, ОСОБА_7 зник.

Відповідно до довідки Кагарлицького РВ ГУ МВС України в Київській області від 22.об.2011 року № 3775, ОСОБА_7 перебуває у розшуку по розшуковій справі за № 12-720 від 23.11.2010 року.

Однак, станом на звернення із даною заявою, місце проживання та перебування до цього часу ні Заявнику ні працівникам поліції не відомо.

Крім того, рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 15.04.2013 року у справі № 368/275/13-ц, ОСОБА_10 було визнано таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2.

Таким чином, на даний час місцезнаходження та місце проживання ОСОБА_7 залишається невідомим та не встановленим.

В свою чергу, відповідно до ст.43 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.

Відповідно до ч. ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення лля охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою розгляд якої проводиться судом у складі одного судді і двох присяжних, (п.з ч.2,4.4 ст. 293 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 305 ЦПК України, заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна.

У заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою: обставини, шо підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку (чл ст. 306 ЦПК України).

Згідно ст. 1 ЗУ "Про пенсійне забезпечення", громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у звязку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

При цьому види державних пенсій, наведено в ст. 2 вказаного вище закону, серед яких є наступні пенсії: трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника: за вислугу років.

Відповідно до ст. 37 ЗУ "Про пенсійне забезпечення", право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімї померлого годувальника, які були на його утриманні (стаття 38). При цьому дітям пенсії призначаються незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, також мають право на пенсію, якщо згодом втратили джерело засобів до існування.

Непрацездатними членами сімї вважаються:

- діти, брати, сестри й онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років, при цьому брати, сестри й онуки - за умови, якщо вони не мають працездатних батьків;

Всі правила цього Закону, що стосуються сімей померлих, відповідно поширюються (оскільки не обумовлено інше) і на сімї безвісти відсутніх, якщо безвісна відсутність годувальника засвідчена у встановленому порядку.

На виконання ст. 306 ЦПК України повідомляє, що визнання ОСОБА_10 безвісно відсутнім необхідно заявниці для призначення малолітній ОСОБА_9 пенсії по втраті годувальника.

Крім того, слід зазначити, що заінтересованою особою в даному випадку слід залучити Кагарлицьке об»єднане управління ПФУ у Київській області, оскільки саме це управління здійснює нарахування та виплату пенсії у разі втрати годувальника та матір зниклої особи ОСОБА_6.

25.01.2018 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі п. 15.4 Перехідних положень ЦПК України для слухання даної справи був визначений склад суду у складі одного судді, - ОСОБА_11 та двох присяжних, - ОСОБА_1 та ОСОБА_2

26.01.2018 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 293, 294, 305, 306 ЦПК України винесено ухвалу, на підставі якої відкрито провадження у справі та призначено справу до судового слухання.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_3 вимоги, викладені в прохальній частині заяви, підтримала, обгрунтовуючи свою позицію обставинами, які викладені в мотивувальній частині її заяви, та які судом наведено вище.

В судовому засіданні представник заявника, - адвокат ОСОБА_4 вимоги, викладені в прохальній частині заяви ОСОБА_3 підтримав, обгрунтовував свою позицію обставинами, які викладені в мотивувальній частині заяви заявника ОСОБА_3, та які судом наведено вище.

В судовому засіданні представник заінтересованої особи, - Кагарлицького об»єднаного УПФУ у Київській області, - ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення вимог,викладених в прохальній частині заяви ОСОБА_3, так як вважає, що особа, щодо якої вирішується питання про визнання її безвісно відсутньою, - ОСОБА_7 лише переховується від слідства та суду в зв»язку з порушенням кримінального провадження, а тому немає підстав для визнання його безвісти відсутнім.

В судовому засіданні заінтересована особа ОСОБА_6 вирішення питання поклала на розсуд суду.

Суд, вислухавши заявника, її представника, думку інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення вимог, викладених в прохальній частині заявника ОСОБА_3, обгрунтовуючи своє рішення наступним.

Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, та застосування до них норм матеріального та процесуального права.

Заявником по даній справі є ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженка місто Кагарлик Київської області, громадянка України, паспорт громадянки України серії СТ 500201, виданий 22 березня 2016 року Кагарлицьким РС УДМС України в Київській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб платників податків НОМЕР_1, яка з 29.06.2004 року зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 А, кв. 26, ( а.с., 7 8).

Особа, щодо якої вирішується питання про визнання її безвісно відсутньою, - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_6, Україна, громадянин України, паспорт серії СМ № 928286, виданий 02.11.2007 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, реєстраційний номер НОМЕР_2, ( а.с., 57, 58).

Заявник ОСОБА_3 в свій час перебувала в шлюбі з особою, щодо якої вирішується питання щодо визнання її безвісно відсутньою, - ОСОБА_7.

Даний факт підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І ОК № 052156, яке видане 13 жовтня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції у Київській області, ( а.с., 9), в якому зазначено наступне:

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_7, Україна, громадянин України, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженка місто Кагарлик, Київської області, Україна, громадянка України, зареєстрували шлюб 13 жовтня 2007 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів 13 жовтня 2007 року зроблено відповідний актовий запис за № 167.

Прізвище після реєстрації шлюбу:

Чоловіка ОСОБА_7.

Дружини ОСОБА_7.

Від спільного подружнього життя у заявника ОСОБА_3 та особи, щодо якої вирішується питання про визнання її безвісно відсутньою, - ОСОБА_7 є спільнна малолітня дитина, - дочка, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Даний факт підтверджується свідоцтвом про народження серії 1 ОК № 092883, яке видане 8 квітня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції Київської області, ( а.с., 10), в якому зазначено наступне:

ОСОБА_9 народилася 18 березня 2008 року в місті Кагарлик Київської області, Україна, про що в Книзі реєстрації народжень 08 квітня 2008 року зроблено відповідний актовий запис за № 49.

В графі «батьки» зазначено:

Батько ОСОБА_7, - особа, відносно якої в даній справі вирішується питання про визнання її безвісно відсутньою;

Мати ОСОБА_12, - заявник по даній справі.

Проте, в подальшому, шлюбно сімейне життя між заявником ОСОБА_3 ( на той час прізвище, - ОСОБА_12) та особою, відносно якої вирішується питання про визнання її безвісно відсутньою, - ОСОБА_7, не склалося, внаслідок чого заявник по даній справі, - ОСОБА_12 подала до Кагарлицького районного суду позовну заяву про розірвання шлюбу, по результатах розгляду цивільної справи про розірвання шлюбу, 14.09.2015 року Кагарлицьким районним судом Київської області в цивільній справі № 368/1353/15 ц винесено рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_12 задоволено.

Так, згідно резолютивної частини вищевказаного рішення:

Уточнений позов ОСОБА_12 до ОСОБА_7 про розірвання шлюбу, - задовольнити.

Шлюб, зареєстрований 13 жовтня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції Київської області між ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_8, громадянином України, та ОСОБА_7 (дівоче прізвище, - ОСОБА_8) ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_8, громадянкою України, свідоцтво про шлюб серії 1 - ОК № 052156, яке видане 13 жовтня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кагарлицького районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 167, - розірвати.

Після вступу рішення в законну силу ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженці ІНФОРМАЦІЯ_8, громадянці України, залишити шлюбне прізвище, - «Вдовенко».

Місцем проживання неповнолітньої дитини, - ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_9, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_8, свідоцтво про народження серії 1 ОК № 092883, яке видано 08 квітня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції Київської області, визначити місцем проживання позивачки, матері, - ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_8, громадянки України.

Вищевказане рішення Кагарлицького районного суду набрало законної сили 02.11.2015 року.

В подальшому, заявник по справі одружилася, внаслідок чого змінила прізвище з «Вдовенко» на «Дринь».

Даний факт підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1 ОК № 052156, яке видане 13 жовтня 2007 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції у Київській області, ( а.с., 27), в якому зазначено наступне:

- ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_10, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_8, Україна, громадянин України, та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженка місто Кагарлик Київської області, громадянка України, зареєстрували шлюб 26 грудня 2015 року, про що 26 грудня 2015 року складено відповідний актовий запис за № 225.

Прізвище після державної реєстрації шлюбу:

Чоловіка ОСОБА_15.

Дружини ОСОБА_15.

Відповідно, як встановлено судом, заявник по справі, - ОСОБА_3 має на утриманні малолітню дитину, дочку, - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_11, а її біологічний батько, - ОСОБА_7 не надає матеріальної допомоги на утримання своєї дитини, так як відсутній за місцем свого проживання більше року, що дає підстави для заявника отримувати пенсію на втрату годувальника, - в разі встановлення статусу ОСОБА_7 як такого, як безвісно відсутній, з огляду на наступні норми матеріального права.

Згідно ст. 1 ЗУ "Про пенсійне забезпечення", громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у звязку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

При цьому види державних пенсій, наведено в ст. 2 вказаного вище закону, серед яких є наступні пенсії: трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Відповідно до ст. 37 ЗУ "Про пенсійне забезпечення", право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімї померлого годувальника, які були на його утриманні (стаття 38). При цьому дітям пенсії призначаються незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, також мають право на пенсію, якщо згодом втратили джерело засобів до існування.

Непрацездатними членами сімї вважаються:

- діти, брати, сестри й онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років, при цьому брати, сестри й онуки - за умови, якщо вони не мають працездатних батьків;

Всі правила цього Закону, що стосуються сімей померлих, відповідно поширюються (оскільки не обумовлено інше) і на сімї безвісти відсутніх, якщо безвісна відсутність годувальника засвідчена у встановленому порядку.

На виконання ст. 306 ЦПК України заявник ОСОБА_3 зазначила як в мотивувальній частині заяви, так і в судовому засіданні, що визнання ОСОБА_10 безвісно відсутнім необхідно для призначення малолітній ОСОБА_9 пенсії по втраті годувальника.

Що стосується визнання ОСОБА_7 безвісно відсутнім, то суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно вісутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.

Отже, суд зазначає докази на підтвердження обставини, які дають підставу суду вважати, що особа, щодо якої вирішується питання про визнання її безвісно відсутньою, - ОСОБА_7 відсутній за своїм місцем проживання більше одного року:

1. рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 15 квітня 2013 року у справі № 368/275/13 ц за позовом ОСОБА_6, заінтересована особа, СГІРФО Кагарлицького РВ ГУ МВС України в Київській області про визнання особи такою, що втратила право на житло, зняття з реєстрації та скасування реєстрації, ( а.с., 36), згідно з резолютивною частиною якого:

- позов задоволити.

- визнати ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право на користування квартирою № 3 по вул. Білоцерківська 8 у м. Кагарлик.

- зобов»язати СГІРФО Кагарлицького РВ ГУ МВС України в Київській області зняти з реєстрації ОСОБА_7, 21.05.1982 року наодження, за адресою АДРЕСА_3.

Вищевказане рішення суду набрало законної сили 26.04.2013 року.

Згідно мотивувальної частини вищевказаного рішення суду, встановлено, що ОСОБА_7, станом на час винесення даного рішення, станом на 15 квітня 2013 року, без поважних причин не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_12 більше 6 місяців, а тому його визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням згідно ст. 71, 72 ЖК України.

Суд сприймає обставини, які встановлені судом в рішенні від 15 квітня 2013 року в справі № 368/275/13 ц такими, що не підлягають доказуванню, з огляду на положення ст. 82 ЦПК України.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено Законом.

Відповідно, вищевказаним рішенням суду встановлено, що навіть станом на 2013 рік, ОСОБА_7 не проживав за місцем своєї реєстрації з 2011 року, та, відповідно, така обставина встановлена навіть судовим рішенням, яке набрало законної сили.

2. Довідка № 3775, яка видана 22 червня 2011 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, ( а.с., 11), в якій зазначено наступне:

- ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець та зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_13, перебуває в розшуку в Кагарлицькому РВ ГУ по розшуковій справі за № 12 720 від 23.11.2010 року.

Підставою для оголошення в розшук ОСОБА_7, є кримінальна справа № 12 6282, порушена 14.05.2010 року, за скоєння ним злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

Місцезнаходження розшукуваного злочинця ОСОБА_7 на даний час не встановлено.

Отже, як вбачається з даного доказу, особа, щодо якої вирішується питання про визнання її безвісно відсутньою, - ОСОБА_7 оголошений в розшук з 23.11.2010 року, тобто, дана особа відсутня за своїм місцем реєстрації з кінця листопада місяця 2010 року, по даний час відомостей про місце перебування вищевказаної особи немає.

3. Довідка № 259/02 44, видана 15.02.2018 року виконавчим комітетом Кагарлицької міської ради Київської області, ( а.с., 34), в якій зазначено наступне:

- ОСОБА_7 рішенням Кагарлицького районного суду від 15.04.2013 року було позбавлено права користування житловим приміщенням в АДРЕСА_4.

4. Довідка № 1178/109/10091/01 18, яка видана 07 березня 2018 року Кагарлицьким ВП Обухівського ВП ГУ НП в Київській області, ( а.с., 44), в якій зазначено наступне:

- гр. ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець та житель ІНФОРМАЦІЯ_14, перебуває в розшуку відповідно до ОРС категорії «Розшук» № 12/01/9 16 від 23.11.2010 року.

Отже, як вбачається з даного доказу, особа, щодо якої вирішується питання про визнання її безвісно відсутньою, - ОСОБА_7 оголошений в розшук з 23.11.2010 року, тобто, дана особа відсутня за своїм місцем реєстрації з кінця листопада місяця 2010 року, по даний час відомостей про місце перебування вищевказаної особи немає.

5. Постанова ст. слідчого СВ Кагарлицького РВ ГУ МВС України в Київській області від 18 листопада 2010 року про зупинення досудового слідства та оголошення обвинуваченого в розшук, ( а.с., 45), згідно постановляючої частини якої:

- оголосити в розшук обвинуваченого ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, українця, громадянина України, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_8, зареєстрованого ІНФОРМАЦІЯ_15, одруженого, раніше судимого.

Згідно мотивувальної частини вищевказаної постанови з жовтня 2010 року місцезнаходження ОСОБА_7 не відомо.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, з листопада 2010 року місцеперебування особи, відносно якої вирішується питання щодо визнання її безвісти відсутньою, - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, - не відомо, відповідно, за останнім місцеперебуванням особи ОСОБА_7 відсутній більше семи років, що дає змогу суду застосувати положення ч. 1 ст. 43 ЦК України.

Що стосується дати, з якої необхідно визнати ОСОБА_7 безвісти відсутнім, то суд керувався положенням ч. 2 ст. 43 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 43 ЦК України у разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць перше січня наступного року.

Отже, зглядаючись на положення ч. 2 ст. 43 ЦК України, суд приходить до висновку щодо оголошення ОСОБА_7 безвісти відсутнім саме з 01.01.2011 року.

Отже, як встановлено судом в судовому засіданні, особа, щодо якої вирішується питання про визнання її безвісти відсутньою, - ОСОБА_7, був зареєстрований за адресою, - 09201, АДРЕСА_5, проте, в зв»язку з його відсутністю тривалий час, за позовною заявою матері, - ОСОБА_6 був визнаний таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Як встановлено в судовому засіданні, інших близьких родичів, окрім як ОСОБА_16, - матір особи, та яка є заінтересованою особою у даній справі, заявник ОСОБА_3, (бувша дружина), та дитина, - ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_11, у ОСОБА_7 немає, дані особи відомостей про нього, а саме, про його місце проживання, - не мають.

Окрім того, як встановлено судом, ні проведеними заходами працівниками поліції (міліції), ні заходами, що проводилися вищевказаними родичами, встановити місцезнаходження ОСОБА_7, починаючи з 2011 року, не вдалося.

Рідна мати особи, щодо якої вирішується питання про визнання його безвісно відсутнім, - ОСОБА_16, не орієнтується, де на даний час міг би проживати її син, іншого місця проживання, як на її житловій площі, її син, - ОСОБА_7 не мав, не виказував наміри переїхати в іншу місцевість.

Також судом в судовому засіданні встановлено, що будь якого майна за ОСОБА_7 не зареєстровано, на час зникнення він ніде не працював

Отже, суд зазначає, що визнати особу безвісти відсутньою можливо лише в разі її відсутності за постійним місцем проживання протягом одного року та неможливістю встановити місце перебування особи за допомогою заобів, прийнятих зацікавленими особами та державними органами.

Що стосується позиції заінтересованої особи, - Кагарлицького об»єднаного управління ПФУ в Київській області, яка полягає в тому, що в зв»язку з тим, що ОСОБА_7 оголошений в розшук, то це позбавляє моживості визнання його безвісти відсутнім, то до такої позиції суд відноситься критично з огляду на наступне.

Перш за все суд вважає, що визнання ОСОБА_7 безвісно відсутнім спрямоване насамперед на захист інтересів малолітньої дитини, - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_11, так як в разі задоволення заяви ОСОБА_3 дитина матиме право на отримання пенсії по втраті годувальника, в разі ж відмови в задоволенні заяви, дитина буде позбавлена елементарного матеріального забезпечення від батька.

Суд вважає, що в даному випадку, є всі правові підстави для визнання ОСОБА_7 безвісти відсутнім, що дасть змогу дитині отримувати допомогу від держави України, громадянкою якої є дитина.

В тому ж разі, коли буде встановлено місце перебування ОСОБА_7, суд має лише на підставі ст. 309 ЦПК України скасувати рішення про визнання особи безвісно відсутньою, а в подальшому відповідні органи, зокрема, Кагарлицьке об»єднане управління ПФУ в Київській області може подати позов до ОСОБА_7 про стягнення з нього коштів, які були виплачені дитині, як державна допомога.

В даному випадку суд керувався також положеннями Закону України «Про охорону дитинства», та положеннями Конвенції «Про права дитини».

Так, суд вважає, що вдовенко ОСОБА_18, ІНФОРМАЦІЯ_11 шляхом винесення даного рішення матиме статус дитини, позбавленого батьківського піклування батька, в зв»язку з рошуком його органами Національної поліції, та статусу дитини, яка перебуває в складних життєвих обставинах, що дасть змогу Державі Україна виплачувати їй пенсію на страту годувальника, відповідно, даним рішенням суд сприятиме належному забезпеченню дитини, з огляду на настіпні положення Закону України «Про охорону дитинства».

Згідно ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства», - далі Закону:

- діти, позбавлені батьківського піклування, - діти, які залишилися без піклування батьків у звязку з позбавленням їх батьківських прав, відібранням у батьків без позбавлення батьківських прав, визнанням батьків безвісно відсутніми або недієздатними, оголошенням їх померлими, відбуванням покарання в місцях позбавлення волі та перебуванням їх під вартою на час слідства, розшуком їх органами Національної поліції, повязаним з відсутністю відомостей про їх місцезнаходження, тривалою хворобою батьків, яка перешкоджає їм виконувати свої батьківські обов'язки, а також діти, розлучені із сімєю, підкинуті діти, діти, батьки яких невідомі, діти, від яких відмовились батьки, діти, батьки яких не виконують своїх батьківських обовязків з причин, які неможливо з'ясувати у звязку з перебуванням батьків на тимчасово окупованій території України або в зоні проведення антитерористичної операції, та безпритульні діти;

- дитина, яка перебуває у складних життєвих обставинах, - дитина, яка потрапила в умови, що негативно впливають на її життя, стан здоров'я та розвиток у звязку з інвалідністю, тяжкою хворобою, безпритульністю, перебуванням у конфлікті із законом, залученням до найгірших форм дитячої праці, залежністю від психотропних речовин та інших видів залежності, насильством та жорстоким поводженням у сімї, ухилянням батьків, осіб, які їх замінюють, від виконання своїх обовязків, обставинами стихійного лиха, техногенних аварій, катастроф, воєнних дій чи збройних конфліктів тощо, що встановлено за результатами оцінки потреб дитини;

Згідно ст. 2 Закону:

Законодавство про охорону дитинства грунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов»язковість яких надана Верховною ОСОБА_19 України, і складається з цього Закону, а також інших нормативно правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Завданням законодавства про охорону дитинства є розширення соціально-правових гарантій дітей, забезпечення фізичного, інтелектуального, культурного розвитку молодого покоління, створення соціально-економічних і правових інститутів з метою захисту прав та законних інтересів дитини в Україні.

Згідно ст. 3 Закону:

Всі діти на території України, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров'я та народження дітей і їх батьків (чи осіб, які їх замінюють) або будь-яких інших обставин, мають рівні права і свободи, визначені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Держава гарантує всім дітям рівний доступ до безоплатної правової допомоги, необхідної для забезпечення захисту їхніх прав, на підставах та в порядку, встановлених законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги.

Стаття 4 Закону:

Система заходів щодо охорони дитинства в Україні включає:

- визначення основних правових, економічних, організаційних, культурних та соціальних засад щодо охорони дитинства, удосконалення законодавства про правовий і соціальний захист дітей, приведення його у відповідність з міжнародними правовими нормами у цій сфері;

- забезпечення належних умов для охорони здоровя, навчання, виховання, фізичного, психічного, соціального, духовного та інтелектуального розвитку дітей, їх соціально- психологічної адаптації та активної життєдіяльності, зростання в сімейному оточенні в атмосфері миру, гідності, взаємоповаги, свободи та рівності;

- проведення державної політики, спрямованої на реалізацію цільових програм з охорони дитинства, надання дітям пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі виховання, навчання, підготовки до трудової діяльності, заохочення наукових досліджень з актуальних проблем дитинства;

--- встановлення відповідальності юридичних і фізичних осіб (посадових осіб і громадян) за порушення прав і законних інтересів дитини, заподіяння їй шкоди.

Згідно ст. 5 Закону:

Основні засади охорони дитинства та державну політику у цій сфері визначає Верховна ОСОБА_19 України шляхом затвердження відповідних загальнодержавних програм.

Проведення державної політики щодо охорони дитинства, розробку і здійснення цільових загальнодержавних програм соціального захисту та поліпшення становища дітей, підтримки сімей з дітьми, координацію діяльності центральних та місцевих органів виконавчої влади у цій сфері забезпечує Кабінет Міністрів України. Щорічно Кабінет Міністрів України звітує ОСОБА_19 України про стан демографічної ситуації в Україні, становище дітей та тенденції його змін у ході впроваджених соціально-економічних перетворень.

Місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції, визначеної законом, забезпечують:

- проведення державної політики у сфері охорони дитинства, розроблення і здійснення галузевих та регіональних програм поліпшення становища дітей, підтримки сімей з дітьми, вирішення інших питань у цій сфері;

- розвиток мережі навчальних закладів, закладів охорони здоровя, соціального захисту, а також позашкільних навчальних закладів, діяльність яких спрямована на організацію дозвілля, відпочинку і оздоровлення дітей, зміцнення їх матеріально-технічної бази;

- вирішення питань щодо забезпечення прав дітей, встановлення опіки і піклування, створення інших передбачених законодавством умов для виховання дітей, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, а також для захисту особистих і майнових прав та інтересів дітей;

- організацію безкоштовного харчування дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, дітей з особливими освітніми потребами, які навчаються у спеціальних і інклюзивних класах, та учнів 1-4 класів загальноосвітніх навчальних закладів із сімей, які отримують допомогу відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім'ям";

Інші органи виконавчої влади в межах своїх повноважень:

- подають Кабінету Міністрів України пропозиції щодо вдосконалення положень законодавства, які стосуються забезпечення захисту прав дітей;

- подають висновки до проектів законодавчих актів із зазначених питань; надають засобам масової інформації, громадськості та особам чи органам, які займаються вирішенням питань захисту дітей, загальну інформацію про забезпечення захисту прав дітей.

- у порядку, встановленому законодавством, трудові колективи, благодійні та інші громадські організації, фізичні особи можуть брати участь у забезпеченні реалізації заходів з охорони дитинства, поліпшення становища дітей, створення розвиненої системи сімейних форм виховання дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, та патронату над дітьми, які перебувають у складних життєвих обставинах, розвитку послуг з підтримки батьків або осіб, які їх замінюють, заходів, спрямованих на забезпечення відповідних умов для виховання, освіти, всебічного гармонійного культурного і фізичного розвитку дитини;

- держава сприяє трудовим колективам, громадським та благодійним організаціям, іншим обєднанням громадян та фізичним особам у їх діяльності, спрямованій на поліпшення становища дітей, охорону їх прав та інтересів, заохочує розвиток усіх форм благодійності, патронату і спонсорства щодо дітей шляхом надання податкових, інвестиційних, митних, кредитних та тарифних пільг у порядку, встановленому законами України.

Згідно ст. 8 Закону:

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до Законів України.

Згідно ст. 13 Закону:

З метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім»ях держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом України «Про державну допомогу сім»ям з дітьми» та іншими Законами України.

Окрім того, суд в даному випадку керується положенням Конвенції «Про права дитини», - далі Ковенція.

Згідно ст. 1 Конвенції для цілей цієї Конвенції дитиною є кожна людська істота до досягнення 18 ти річного віку, якщо за законом, застосовуваним до даної особи, аона не досягля повноліття раніше.

Згідно ст. 2 Конвенції:

Держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров'я і народження дитини, її батьків чи законних опікунів або яких-небудь інших обставин.

Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім'ї.

Згідно ст. 3 Конвенції:

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно ст. 4 Конвенції:

Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров'я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

Згідно ст. 18 Конвенції:

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

З метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у цій Конвенції, Держави- учасниці надають батькам і законним опікунам належну допомогу у виконанні ними своїх обов'язків по вихованню дітей та забезпечують розвиток мережі дитячих установ.

Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення того, щоб діти, батьки яких працюють, мали право користуватися призначеними для них службами й установами по догляду за дітьми.

Згідно ст. 19 Конвенції:

Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.

Такі заходи захисту, у випадку необхідності, включають ефективні процедури для розроблення соціальних програм з метою надання необхідної підтримки дитині й особам, які турбуються про неї, а також здійснення інших форм запобігання, виявлення, повідомлення, передачі на розгляд, розслідування, лікування та інших заходів у зв'язку з випадками жорстокого поводження з дитиною, зазначеними вище, а також, у випадку необхідності, для порушення початку судової процедури.

Згідно ст. 20 Конвенції:

Дитина, яка тимчасово або постійно позбавлена сімейного оточення або яка в її власних якнайкращих інтересах не може залишатися в такому оточенні, має право на особливий захист і допомогу, що надаються державою.

Згідно ст. 26 Конвенції:

Держави учсниці визнають за кожноюдитиною право користуватися благами соціального забезпечення, включаючи соціальне страхування, і вживають необхідних заходів щодо досягнення повного здійснення цього права згідно з їх національним законодаством.

Ці блага в міру необхідності надаються з урахуванням наявних ресурсів і можливостей дитини та осіб, які несуть відповідальність за утримання дитини, а також будь яких міркувань, пов»язаних з одержанням блаш дитиною чи від її імені.

Згідно ст. 27 Конвенції:

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. Зокрема, якщо особа, яка несе фінансову відповідальність за дитину, і дитина проживають в різних державах, Держави-учасниці сприяють приєднанню до міжнародних угод або укладенню таких угод, а також досягненню інших відповідних домовленостей.

Підсумовуючи вищевикладене, суд зазначає наступне:

- має місце обставина (факт), якими обгрунтовуються вимоги заявника ОСОБА_3, - має місце факт не проживання більше одного року за місцем свого проживання громадянина України ОСОБА_7, щодо якого проведеними заходами родичами та компетентними органами (органами поліції) встановити його місцезнаходження не вдалося;

- що стосується інших обставин, то суд вважає, що даним рішенням суду також досягається створення державою Україна належних умов для розвитку дитини особи, щодо якої ставиться питання про визнання її безвісти відсутньою;

- із встановлених обставини випливають правовідносини щодо визнання особи безвісно відсутньою, які регулюються нормами як матеріального, - ЦК України, так і процесуального права, - ЦПК України;

- до даних правовідносин слід застосувати положення ст. 43 ЦК України, - що регулює порядок визнання особи безвісно відсутньою, та положення ст.ст. 305, 307 308, - що регулюють процедуру визнання особи безвісно відсутньою.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 1 5, 8, 13 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 1 4, 18, 19, 20, 26, 27 Конвенції «Про захист прав дитини», ст. 43 ЦК України, п. 2 ч. 1 ст. 258, 259, 264, 265, 268, ч. 1 ст. 293, п. 2 ч. 2 ст. 293, 301 308 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Заяву ОСОБА_3, заінтересовані особи, - ОСОБА_6, Кагарлицьке об»єднане управління ПФУ в Київській області про визнання фізичної особи безвісно відсутньою, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_6, Україна, громадянина України, паспорт серії СМ № 928286, виданий 14.02.2007 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, реєстраційний номер НОМЕР_2, безвісти відсутнім з 01.01.2011 року.

Апеляційна скарга на рішення суду на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Згідно ч. 1 ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Згідно п. 15.5) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються на надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У разі порушення порядку подання апеляційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя: Закаблук О.В.

Присяжних ОСОБА_1

ОСОБА_2