ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2018 року м.Суми

Справа №592/4691/18

Номер провадження 22-ц/788/1394/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Хвостика С. Г. , Собини О. І.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання»,

розглянув у приміщенні Апеляційного суду Сумської області в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання»

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 червня 2018 року, ухваленого у складі судді Алфьорова А.М., в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми, -

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» (далі - ПАТ «Сумське НВО») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 лютого 2018 року на його користь з відповідача стягнуто заборгованість по заробітній платі у розмірі 22 773 грн 35 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.10.2017 року по 21.02.2018 року включно у сумі 12769 грн 50 коп. з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов'язкових платежів та 500 грн моральної шкоди. Однак відповідач лише 11 квітня 2018 року провів повний розрахунок при звільненні.

Посилаючись на викладене, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за період затримки розрахунку в сумі 8 427 грн 87 коп.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 червня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Сумське НВО» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.02.2018 року по 11.04.2018 року у сумі 5363 грн 19 коп. з послідуючим утриманням всіх податків і обов'язкових платежів.

Вирішено питання стосовно розподілу судових витрат.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Сумське НВО», посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на користь позивача було вирішено рішенням суду від 21 лютого 2018 року по цивільній справі № 592/487/18. Вважає, що після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості із заробітної плати і звернення його до виконання, відносини щодо виплати присудженої судом суми регулюється Законом України «Про виконавче провадження», а трудовим законодавством і, зокрема ст. 117 КЗпП України не передбачено стягнення середнього заробітку за невиконання судових рішень по трудовим спорам.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначати остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у встановлені трудовим законодавством строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, так як суд дійшов їх з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПАТ «Сумське НВО».

19 жовтня 2017 року позивача було звільнено з роботи за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником умов колективного договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

При його звільненні відповідач не провів з ним остаточний розрахунок, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 з позовом до відповідача про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 лютого 2018 року по цивільній справі № 592/487/18 з ПАТ «Сумське НВО» на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 22773 грн 35 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.10.2017 року по 21.02.2018 року включно в сумі 12769 грн 50 коп., з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов'язкових платежів, відшкодування моральної шкоди 500 грн (а.с. 10).

З вказаного рішення суду вбачається, що відповідно до наказу № 75 від 21 березня 2014 року у ПАТ «Сумське НВО» з 26 травня 2014 року на підприємстві встановлений неповний робочий тиждень, зокрема, 3 робочі дні: понеділок, вівторок, середа, а середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становила 255 грн 39 коп., тому дані обставини не підлягають доказуванню.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами не спростовується, що виплата працівникові при звільненні всіх сум, що належать йому від підприємства, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні фактично відбулася 11 квітня 2018 року, що також підтверджується випискою по картковому рахунку ОСОБА_1 в ПАТ «ПУМБ» (а. с. 11).

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника невиплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.

Враховуючи викладене, колегія суддів відноситься критично до доводів апеляційної скарги про те, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про виконавче провадження», оскільки вказаний закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом урегульовано лише правовідносини, що виникають в процесі виконання судових рішень. У даному ж випадку позивач звернувся з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в порядку ст. 117 КЗпП України, так як розрахунок по заробітній платі з працівником було здійснено підприємством лише 11 квітня 2018 року.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що після ухвалення судового рішення від 21 лютого 2018 року про стягнення заборгованості з заробітної плати у випадку не погашення заборгованості відповідач не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до вимог 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни постановленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п. 1; 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 червня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий : Т.А. Левченко

Судді: С.Г. Хвостик

О.І.Собина