Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 320/6081/16 Головуючий у 1-й інстанції Бахаєв І.М.
Номер провадження 22-ц/778/1077/18 Суддя-доповідач ОСОБА_1

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення.

В обґрунтування позову позивачі зазначали, що вони є власниками квартири № 100 в будинку № 36/2 по пр. 50-річчя Перемоги в м. Мелітополі Запорізької області. В зазначеній квартирі мешкають позивачі та відповідач, який не зареєстрований в даному житловому приміщенні. Відповідач не є членом сім'ї позивача, тимчасово мешкає в цій квартирі, добровільно звільнити квартиру не бажає, внаслідок чого позивачі позбавлені права вільно розпоряджатися належною ними на праві особистої власності квартирою, що порушує їхні права, як власників. Позивачі зазначають, що вони не бажають, щоб відповідач проживав в їхній квартирі.

На підставі викладеного, позивачі просили суд, з метою усунення перешкод у користування належним їм житловим приміщенням виселити відповідача з квартири № 100 в будинку № 36/2 по пр. 50-річчя Перемоги в м. Мелітополі Запорізької області, а також стягнути з відповідача на свою користь судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 листопада 2017 року позовні вимоги задоволено.

Усунено перешкоди ОСОБА_4, ОСОБА_5 у користуванні житлом: кв. № 100, корп. 2, буд. № 36 по пр. 50-річчя Перемоги в м. Мелітополі, Запорізької області шляхом виселення ОСОБА_3, з кв. № 100, корп. 2, буд. № 36 по пр. 50-річчя Перемоги в м. Мелітополі, Запорізької області.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору у сумі 551 грн. 20 коп.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач дійсно чинить позивачам, як власникам квартири № 100 в будинку № 36/2 по пр. 50-річчя Перемоги в м. Мелітополі Запорізької області, перешкоди в користуванні вказаним житловим приміщенням, не є членом сім'ї позивачів, є тимчасовим мешканцем, на теперішній час займає житлове приміщення квартиру без згоди позивачів, добровільно звільнити квартиру відповідач не бажає, внаслідок чого позивачі не можуть належним чином мешкати в квартирі, тобто володіти, користуватись та розпоряджатися належним їм майном.

Проте таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального і процесуального права, без повного і всебічного зясування фактичних обставин справи, прав і обовязків сторін, а тому з ними не можна погодитися.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не відповідає.

Стаття 316 ЦК України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 41 Конституції України, ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається майном на власний розсуд.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 15.01.1988 року. Від цього шлюбу народилась дитина позивач по справі ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7).

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду №320/3176/14-ц від 05.05.2014 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 11).

Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 05 березня 2003 року виконавчим комітетом Мелітопольської міської ради АДРЕСА_1 в будинку № 36/2 по пр. 50-річчя Перемоги в м. Мелітополі Запорізької області, належить ОСОБА_4 та члену її сім'ї ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності в рівних долях (а.с. 9).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого 28 березня 2003 року державним комунальним підприємством «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації», квартира № 100 в будинку № 36/2 по пр. 50-річчя Перемоги в м. Мелітополі Запорізької області зареєстрована за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві приватної спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05 березня 2003 року (а.с. 10).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання, виданої відділом реєстрації виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області від 03 серпня 2016 року, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, пр. 50-річчя Перемоги, 36/2 кв. 100 (а.с. 12).

Згідно довідки, виданої комунальним підприємством «Житломасив» Мелітопольської міської ради Запорізької області від 19 вересня 2016 року, ОСОБА_3 дійсно проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, пр. 50-річчя Перемоги, 36/2 кв. 100 (а.с. 13).

В зв'язку з небажанням позивачів подальшого проживання відповідача в належній їм особі квартирі, 05 серпня 2016 року позивачем на ім'я відповідача була направлена письмова вимога про необхідність виселення відповідача з квартири № 100 в будинку № 36/2 по пр. 50-річчя Перемоги в м. Мелітополі Запорізької області в добровільному порядку (а.с. 14).

Однак, до теперішнього часу відповідач з квартири № 100 в будинку № 36/2 по пр. 50-річчя Перемоги в м. Мелітополі Запорізької області не виселився.

Згідно інформації, наданої відділом реєстрації виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області від 05 грудня 2016 року та Мелітопольським міським відділом Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області від 07 грудня 2016 року, ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 17).

Відповідно до ч. 1ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення рішення суду) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

При вселенні у дану квартиру між відповідачем та власниками квартири (позивачами у справі) не було будь-якої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною 3 статті 156 передбачено, що члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Судом встановлено, що спору щодо розміру участі в витратах по утриманню квартири між відповідачем та позивачами у судовому порядку не вирішувалося.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Судом вірно встановлено, відповідач з ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з 15 січня 1988 року, який на підставі рішення суду 05 травня 2014 року розірваний.

У вказаній квартирі він як член сім'ї власника квартири мешкає з 2000 року.

Згідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до вимог ст. 47 Конституції України, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Отже, до таких підстав закон відносить: а) систематичне руйнування або псування житлового приміщення; б) систематичне порушення правил співжиття, що унеможливлює спільне проживання з порушниками інших осіб в одному житловому приміщенні. При цьому виселення допускається за умови, що вжиті заходи громадського впливу виявились безрезультатними.

В процесі тлумачення терміну "систематичність" як підстави для виселення ВСУ звертає увагу на те, що "при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів Житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення)" (пункт 17 постанови Пленуму ВСУ "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2).

Крім того, висновок суду про те, що відповідач чинить позивачам перешкоди в користуванні спірним житловим приміщенням, є необґрунтованими та зроблені на припущеннях, оскільки позивачами не доведено і в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач ОСОБА_3 систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематично порушую правила співжиття, що робить неможливим для позивачів проживання з ним в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Крім того, ОСОБА_3 є батьком співвласника квартири ОСОБА_5, тобто і на теперішній час він є членом сім'ї власника квартири.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач притягувався до адміністративної відповідальності за порушення громадського порядку або за вчинення насильства в сім'ї та до нього вживались заходу громадського впливу, що свідчило б про його систематичне порушення правил співжиття та робило б неможливим для позивачів проживання з ним в одній квартирі.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув та в порушення вимог законодавства задовольнив позовні вимоги.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 98 ЖК України наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача.

Також статтею 818 ЦК України передбачено, що наймач та особи, які постійно проживають разом з ним, за їхньою взаємною згодою та з попереднім повідомленням наймодавця можуть дозволити тимчасове проживання у помешканні іншої особи (осіб) без стягнення плати за користування житлом (тимчасових мешканців).

З аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що тимчасовий мешканець не є членом сім'ї.

Таким чином, суд помилково дійшов до висновку, що відповідач є тимчасовим мешканцем, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_3 вселився до спірної квартири як член сім'ї позивача, на теперішній час він є колишнім чоловіком позивача та батьком позивача ОСОБА_5

Окрім того, відповідно до правової позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 p.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 p.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Щодо виселення колишніх членів сім'ї власника, то відповідно до статей 9, 156, 157 ЖК України сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, частин 1, 2 ст. 321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК. Такий висновок Верховний Суд України зробив у справі № 6-24089св06 (ухвала від 31 січня 2007 p.). Подібне у справі № 6-20552св07 (рішення від 28 травня 2008 p.).

Отже, право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Однак зазначених обставин, ні судом першої інстанції ні судом апеляційної інстанції не встановлено.

За викладених обставин колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Аргументи апеляційної скарги є виправданими.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 листопада 2017 року у цій справі скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18.06.2018 року.

Головуючий

Судді: