Постанова
Іменем України

05 вересня 2018 року
м. Київ

справа № 336/4827/16-ц

провадження № 61-22712св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Міністерство оборони України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від

19 січня 2017 року у складі судді Галущенко Ю. А. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 06 квітня 2017 року у складі колегії суддів:

Воробйової І. А., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом доМіністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 29 жовтня 1977 року позивач був призваний на військову службу до Збройних Сил СРСР Ільчевським районним військовим комісаріатом.Під час проходження військової служби отримав захворювання, внаслідок якого, був звільнений із строкової військової служби у 1978 році. У зв`язку з захворюванням, пов`язаним з проходженням військової служби, позивач у 2013 році отримав І групу інвалідності, чим були порушені його нормальні життєві зв`язки та можливість реалізації ним звичок і бажань. Унаслідок захворювання у позивача постійно виникають складнощі, оскільки розвинулися проблеми із зором, фізичні навантаження супроводжуються болем та спазмами, ампутація кінцівок призвела до того, що він змушений постійно перебувати в постільному режимі. Крім того, позивач втратив роботу, яка була основним засобом існування для його родини.
У зв`язку з викладеним просив стягнути з відповідача на його користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня

2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 06 квітня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що підстав для задоволення позову немає, оскільки обставини, на які посилається позивач в обґрунтування позову, не знайшли свого підтвердження та доказів бездіяльності або дій, які спричинили заподіяння моральної шкоди позивачу Міністерством оборони України, до суду не надано.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій необґрунтовано у своїх рішеннях застосували наказ від 14 серпня 2008 року № 402 «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України», оскільки дія цього наказу може розповсюджуватись лише на військовослужбовців, і не може бути застосована до позивача, у зв`язку з тим, що на момент встановлення йому групи інвалідності він уже тривалий час не був військовослужбовцем. Крім того, стверджує, що суди дійшли помилкового висновку стосовно того, що Нікопольська медико-соціальна експертна комісія (далі Нікопольська МСЕК) не уповноважена видавати довідки про встановлення позивачу інвалідності, оскільки не наділена повноваженнями на встановлення причинного зв`язку захворювань у військовослужбовців. Також зазначає, що, оскільки йому встановлено І групу інвалідності, яка є наслідком захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, у нього виникає право вимагати відшкодування моральної шкоди. Зазначає, що суд апеляційної інстанції у своєму судовому рішенні не спростував жодних доводів його апеляційної скарги.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

04 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом установлено, що 29 жовтня 1977 року ОСОБА_1 було призвано на військову службу Ільчевським районним військовим комісаріатом

(а. с. 10).

03 квітня 1978 року позивача було звільнено із строкової військової служби з лав Радянської армії, у зв`язку з хворобою (а. с. 12, 64).

З виписних епікризів хворого ОСОБА_1 убачається, що з 19 грудня 2005 року, відповідач знаходиться на постійному лікуванні та хворіє цукровим діабетом 1 типу, важка форма, лабільний перебіг, стадія субкомпенсації. Діабетно-гіпертонічна енцефалопатія з дисмнестичними порушеннями, діабетична полінейропатія та агіопатія нижніх кінцівок, нефропатія (протеінурична стадія ХНН ост. препролиферативна рециноцатія, гіпертонічна хвороба ІІ ст., гіпертензивне серце СН І з астено-невротичним синдромом. Початкова катаракта обох очей. Внаслідок захворювання на цукровий діабет у ОСОБА_3 розвинувся облітеруючий атеросклероз судин нижніх кінцівок; оклюзія стегнової артерії ліворуч, гангрена лівої стопи.12 жовтня 2011 року позивачу було ампутовано ліву нижню кінцівку на рівні н/3 стегна (а. с.1420).

Відповідно до виписки з акта огляду Нікопольської МСЕК від 29 березня

2013 року серія АВ № 0035481 ОСОБА_1 встановлена І група інвалідності з причини захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, безстроково (а. с. 46-49).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У статті 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зазначено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та іншими законами.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

Тобто військовослужбовці та особи, на яких поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
Однак, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» прийнятий 20 грудня 1991 року, після звільнення позивача у 1978 році зі складу Збройних Сил СРСР, а отже відповідно до вимог статті

58 Конституції України не має зворотної дії в часі.

Згідно з частинами першою, другою статті 23 ЦК Україниособа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з частиною першою статі 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У частині другій статті 1167 ЦК України зазначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 3, 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності із відшкодування моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Отже аналіз наведених норм доводить, що при відшкодуванні моральної шкоди судам необхідно встановити чотири обставини, а саме: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до пункту 1.1 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони Українивід 14 серпня 2008 року № 402, військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

У підпункті 6 пункту 1.3 цього Положення зазначено, що основними завданнями військово-лікарської експертизи є визначення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) у військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, які призвані на збори, у осіб, звільнених із військової служби, а також причинного зв`язку захворювань, поранень, які заподіяли військовослужбовцям смерть.

Тобто Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, передбачено, що центральна військово-лікарська комісія є органом медичного забезпечення, має повноваження на прийняття рішення та є керівним органом із військово-лікарської експертизи в Збройних Силах України, наділеним повноваженням для встановлення причинного зв`язку захворювань у військовослужбовців.

Таким чином, надана позивачем довідка, на підтвердження його позовних вимог, про встановлення йому І групи інвалідності, видана Нікопольською МСЕК, яка не наділена повноваженнями на встановлення причинного зв`язку захворювань у військовослужбовців, не є належним доказом на підтвердження встановлення причинного зв`язку його захворювання з перебуванням на військовій службі у період з 29 жовтня 1977 року до

03 квітня 1978 року.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог позивачем до суду надано не було.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків судів першої та апеляційної інстанцій, викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик