Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 357/15052/15-ц

провадження № 61-5477 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., ЛеськоА. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
відповідач-ОСОБА_7,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Київської області у складі суддів: Іванової І. В., Гуля В. В., Сліпченка О. І., від 11 жовтня 2016 року.

Встановив:

У жовтні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення трьох відсотків річних, інфляційних втрат та відсотків від суми позики.

Позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтовані тим, що 01 липня 2009 року він позичив відповідачу 9 000 доларів США, про що отримав відповідну розписку. Оскільки відповідач борг не повернув, він звернувся до суду. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 листопада 2012 року з відповідача ОСОБА_7 на його користь було стягнуто заборгованість за договором позики в розмірі 71 820 грн, що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на 23 березня 2012 року становило 9 000 доларів США. Відповідач протягом тривалого часу не виконує рішення суду, і тому позивачеві завдано збитків за невиконаним грошовим зобов'язанням. Ці обставини стали підставою для звернення ОСОБА_6 до суду.

На підставі наведеного ОСОБА_6 просив суд стягнути з відповідача на його користь 2 906 грн 73 коп. - 3 % річних і 31 942 грн 41 коп. інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а також 14 625 грн 84 коп. процентів від суми позики, обчислених на рівні облікової ставки НБУ, на підставі частини першої статті 1048 ЦК України, а також просив стягнути витрати зі сплати судового збору.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 2 906 грн 73 коп. - 3 % річних, 31 942 грн 41 коп. інфляційних втрат, 14 625 грн 84 коп. процентів від суми позики та 494 грн 75 коп. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що підстави позову про невиконання відповідачем рішення суду щодо стягнення з нього на користь позивача грошових коштів у національній валюті - гривні, завдання цим збитків позивачеві доведено та обґрунтовано, і за правилами частини другої статті 625, частини першої статті 1048 ЦК України цей позов підлягає задоволенню у спосіб, обраний позивачем.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 11 жовтня 2016 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2016 року скасовано в частині стягнення з ОСОБА_7 14 625 грн 84 коп. процентів від суми позики та ухвалено в цій частині нове рішення яким, у задоволенні цієї вимоги ОСОБА_6 відмовлено. Змінено рішення міськрайонного суду в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судового збору шляхом зменшення відповідної суми стягнення до 191 грн 87 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що позовні вимоги, пред'явлені на підставі статті 625 ЦК України, є доведеними та обґрунтованими. Разом з тим, стягуючи проценти згідно з обліковою ставкою НБУ від простроченої суми позики (частина перша статті 1048 ЦК України), суд першої інстанції не зазначив норми матеріального права, на підставі якої їх обчислено, передчасно погодився з наданим позивачем розрахунком. Тому апеляційний суд дійшов висновків, що в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові. Висновки апеляційного суду щодо розподілу судових витрат є похідними від процентного співвідношення задоволених судом вимог позову.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить скасувати рішення Апеляційного суду Київської області від 11 жовтня 2016 року і залишити в силі рішення міськрайонного суду.

Касаційна скарга ОСОБА_6 обґрунтована тим, що апеляційний суд дійшов помилкових висновків про неможливість стягнення з відповідача на користь позивача процентів за договором позики в порядку, передбаченому частиною першою статті 1048 ЦК України, оскільки між сторонами у цій справі існував аналогічний спір з приводу стягнення інфляційних втрат, 3 % річних і процентів за договором позики від 01 липня 2009 року за інший, відмінний від цієї справи період існування заборгованості відповідача з невиконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 листопада 2012 року, і рішенням Апеляційного суду Київської області від 04 серпня 2014 року, справа № 357/17912/13-ц, яке набрало законної сили, з відповідача на користь позивача стягнуто, в тому числі, і проценти за користування грошовими коштами на рівні облікової ставки НБУ.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 листопада 2016 року, крім іншого, відкрито касаційне провадження у справі, надано сторонам строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Правом на подання відзиву (заперечення) на касаційну скаргу сторони не скористалися.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

02 лютого 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 серпня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Звертаючись до суду з позовом позивач посилався на положення статей 625, 1048 ЦК України, оскільки борг не сплачено.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частинами першою та третьою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Крім того, підлягає застосуванню стаття 625 ЦК України у поєднанні зі статтею 1048 ЦК України в разі прострочення виконання боржником грошового зобов'язання.

Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, це один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир за вартістю коштів на відповідний період. Значення облікової ставки НБУ не є сталою величиною, а змінюється рішенням Правління НБУ.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції визнав обґрунтованим розмір процентів від суми позики, обрахованих позивачем на рівні облікової ставки НБУ, на підставі частини першої статті 1048 ЦК України (14 625 грн 84 коп.), однак у судовому рішенні не вказав розрахунку, на підставі якого суд вважав позов у цій частині обґрунтованим. Зокрема не вказав, яка облікова ставка НБУ діяла за період нарахованого позивачем боргу, якими нормативними актами вона була визначена тощо.

Таким чином, рішення суду першої інстанції у скасованій апеляційним судом його частині ґрунтується на припущеннях, що суперечить положенням статей 60, 213, 214 ЦПК України 2004 року.

Апеляційний суд дотримався вимог статті 303 ЦПК України 2004 року і дійшов обґрунтованих висновків про необхідність ухвалення нового рішення у справі про часткове задоволення вимог позову.

Слід зазначити, що право позичальника нараховувати проценти за договором позики припиняється після спливу визначеного договором строку чи в разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Аналогічних правових висновків дійшла Велика Палати Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12.

У цьому випадку строк дії договору позики припинився 01 вересня 2009 року, і з того часу нарахування процентів за договором є безпідставним, а отже, підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_6 про стягнення процентів немає. Тобто рішення апеляційного суду є правильним по суті, і підстав для його скасування немає.

За таких обставин суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а оспорюване судове рішення апеляційного суду без змін, як це передбачено статтею 410 ЦПК України.

З урахуванням того, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін, у суду касаційної інстанції немає підстав для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Учасники справи не заявили до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 11 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик