АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 177/739/16-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2018 року, яке ухвалено суддею Коваль Н.В. о 12 годині 09 хвилин у місті Кривому Розі Дніпропетровської області (відомостей щодо дати складання повного судового рішення матеріали справи не містять), -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 01.02.2013 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримала в борг 109000,00 гривень, та зобов'язалася повернути зазначену суму боргу до 01.08.2013 року, всупереч цьому в установлений строк взяте на себе зобов'язання не виконала, у зв'язку із чим у відповідача виникла заборгованість.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість у розмірі 251439, 00 гривень та судовий збір в розмірі 25114,46 гривень.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики в розмірі 251439 гривень 00 копійок, а також 2514 гривень 39 копійок, в рахунок сплати судового збору.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позовних вимог, посилаючись на необ'єктивність та необґрунтованість рішення суду. Зокрема, зазначає, що суд безпідставно ухвалив рішення про стягнення заборгованості за договором позики спираючись виключно на наявність боргової розписки відповідача, ігноруючи пояснення відповідача та свідків щодо обставин складання цієї розписки. При цьому, зазначає, що грошей вона ніколи у борг не брала, а розписка складена за фактом виявлення недостачі у період її роботи на ФОП ОСОБА_6, яким керував саме позивач ОСОБА_3 та він примусив позивача, погрожуючи кримінальною відповідальністю, написати боргову розписку. Апелянт вважає, що суд повинен був прийняти до уваги її пояснення щодо складення боргової розписки під тиском.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Відповідач ОСОБА_2, будучи завчасно належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи (а.с. 115), в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи не надавала, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_5, яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як законне та обґрунтоване, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01 лютого 2013 року між сторонами укладено договір позики грошей на суму 109 000,00 грн. строком повернення до 01 серпня 2013 року (а.с. 43).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з факту невиконання зобов'язання відповідачем щодо повернення грошей, отриманих нею в позику від позивача, та її обов'язку у зв'язку з цим сплатити суму боргу в розмірі, передбаченому договором, з урахуванням трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період прострочення виконання зобов'язань за цим договором.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики в розмірі 251 439,00 грн. з огляду на наступне.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 509 ЦК України в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 ЦК передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Факт укладення між сторонами договору позики підтверджується оригіналом розписки відповідача від 01 лютого 2013 року за якою вона підтвердила факт отримання грошей та зобов'язалася повернути ОСОБА_1 борг у розмірі 109 000,00 грн. (а.с. 43). Факт складання зазначеної розписки не оспорюється відповідачем.

Отже, дослідивши оригінал боргової розписки від 01 лютого 2013 року, яка містить зобов'язання однієї особи - ОСОБА_2 повернути іншій особі - ОСОБА_1 у визначений строк визначену суму грошей, що становить основний зміст і всі істотні умови позикового зобов'язання, колегія суддів вважає, що вона є не тільки належним підтвердженням укладеного між сторонами договору позики зазначеної суми грошей, але й підтвердженням факту не виконання зобов'язання відповідачем щодо повернення позики у відповідності до вимог ст.ст. 526, 530, 1049 ЦК України.

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 борг за договором позики не повернула, а отже, свої зобов'язання не виконала, що підтверджується матеріалами справи, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для покладення на відповідача обов'язку з повернення боргу.

Доводи апеляційної скарги про те, що фактично кошти за договором не передавалися, колегією суддів відхиляються, оскільки, як зазначено вище, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Посилання ж відповідача на те, що розписка складена за фактом виявлення її недостачі у період роботи на ФОП ОСОБА_6 і гроші за цією розпискою вона фактично не отримувала, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Відповідачем ОСОБА_2 не надано, ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції, жодних доказів в підтвердження того, що розписка складена за фактом виявлення її недостачі у період роботи на ФОП ОСОБА_6 і гроші за цією розпискою вона фактично не отримувала. Крім того, в розписці чітко вказано про надання грошових коштів саме в борг.

Не може погодитись колегія суддів й з доводами апеляційної скарги щодо складення ОСОБА_2 боргової розписки під тиском, адже, остання не ставила перед судом питання щодо визнання договору позики недійсним (частково недійсним) з цих підстав, а, згідно з вимогами частини 1 статті 367 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про застосування до врегулювання спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України та стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Так, як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, у відповідача існує невиконане грошове зобов'язання перед позивачем у розмірі 109 000,00 грн.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач шляхом подання цього позову пред'явив відповідачу вимогу в порядку частини другої статті 625 ЦК України про сплату інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період прострочення грошового зобов'язання.

Колегія суддів в оцінці обґрунтованості вимог позивача виходить з того, що зволікання відповідача з виконанням своїх зобов'язань за договором позики, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов'язання, а й суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних, яку ним визначено у відповідності з вищевикладеними вимогами ЦК України, у загальному розмірі 251 439,00 грн., який відповідачем не спростовано.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 17 вересня 2018 року.

Головуючий:

Судді: