Справа № 752/4751/16-ц
Провадження № 2/752/359/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
22.05.2018 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі:
головуючого - судді Колдіної О.О.
з участю секретаря - Якушко Т.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи без самостійних вимог: Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, та витребування майна,
позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, а також витребування зазначеної квартири з чужого володіння.
В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що між ОСОБА_1 та ПАТ «Перший Український міжнародний банк» був укладений кредитний договір.
31.10.2011 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 4158, який з 03.11.2011 р. знаходиться на примусовому виконанні в ВДВС Голосіївського РУЮ у м.Києві.
01.03.2013 р. ПП «НИВА-В.Ш.» на виконання договору про надання послуг з організації і проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, укладеного з ВДВС у Голосіївському районі м.Києва, проведено прилюдні торги з реалізації АДРЕСА_1.
Переможцем торгів було оголошено ОСОБА_4, яка в подальшому, 31.07.2013 р. уклала з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу зазначеної квартири.
На підставі рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 31.08.2015 р. визнано недійсним протокол проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, яке належить ОСОБА_1, та визнано недійсним Свідоцтво про право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.
З огляду на викладене, позивач вважає, що є всі правові підстави для визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки ОСОБА_4 було відомо про наявність спору щодо придбаного нею з торгів майна, і квартира вибула з володіння власника без його волі
В ході судового розгляду представник позивача підтримав позовні вимоги і обгрунтування позову в повному обсязі та просив його задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві, в подальшому подав клопотання про продовження судового розгляду у його відсутність.
Відповідач в судове засідання не з»явилась, про місце і час судового розгляду повідомлялась за місцезнаходженням майна. Судова повістка повернулась до суду без вручення.
Треті особи в судове засідання не з»явились, про місце і час судового розгляду були повідомлені належним чином, з клопотаннями про відкладення розгляду справи не звертались.
На підставі положень ст.280 ЦПК України, за згодою представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.
Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Судом встановлено, що 11 грудня 2007 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» - правонаступник Закритого акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» укладено кредитний договір № 5912836 на видачу кредиту у розмірі 55 360, 00 доларів США.
В якості забезпечення належного виконання позивачем своїх зобов'язань за Кредитним договором, 11.12.2007 року було укладено договір іпотеки № 5912863, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2793, відповідно до якого передано в іпотеку Банку : однокімнатну квартиру загальною площею: 24,20 кв. м, житлова площа: 15,60 кв. м., яка знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, право власності на яку підтверджено Договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. 11 грудня 2007 року за реєстровим № 2789д від 11.12.2007 р. та зареєстровано в Державному реєстрі правочинів 11.12.2007 р.
У зв'язку з неналежним виконанням забов'язань за кредитним договором 31.10.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 4158.
03.11.2011 року відділом державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження від 04.11.2011 року ВП № 29608291 по виконанню стягнення по вищевказаному виконавчому напису.
28 травня 2012 року державним виконавцем ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві було описано та накладено арешт на АДРЕСА_1.
Між ПП «НИВА-В.Ш.» та ВДВС у Голосіївському РУЮ у м. Києва укладено договір про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, а 01.03.2013 року проведено прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна - однокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Переможцем торгів було оголошено ОСОБА_4, яка в подальшому, 31.07.2013 р. уклала з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Артеменко О.А., зареєстрованого в реєстрі за № 1167.
На підставі рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 31.08.2015 р. визнано недійсним протокол проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна № 1012704/1, яке належить ОСОБА_1, та визнано недійсним Свідоцтво про право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.
Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва було встановлено , що прилюдні торги з реалізації арештованого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 були проведені з порушенням Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про виконавче провадження», що стало підставою для визнання недійсним протоколу проведення прилюдних торгів та Свідоцтва про право власності на спірну квартиру.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Підстави недійсності правочину встановлені ст.ст. 215, 215 ЦК України.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Крім того, Верховний Суд України в зазначеній постанові роз»яснив, що не підлягають задоволенню позови власників майна про

визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження

майна, переданого за недійсним правочином, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є

стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного

позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК

добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде

встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод

до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав

права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність

набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у

нього майна.

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, оскільки в даному випадку право позивача підлягає захисту шляхом пред»явлення вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Судом встановлено, що спірна квартира були придбана ОСОБА_4 з прилюдних торгів, які проведені з порушенням встановлених чинним законодавством норм і в подальшому зазначений правочин з реалізації арештованого майна був визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Тобто, в даному випадку ОСОБА_4 не мала права в подальшому відчужувати спірну квартиру.

Відповідно до ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Зазначений правовий висновок висловлений Верховним Судом України у справі за № 6-2233цс16.

Вибуття майна з володіння ОСОБА_1 шляхом його реалізації з прилюдних торгів, які були проведені з порушенням встановленого законом порядку і на підставі рішення суду правочин щодо реалізації цього майна був визнаний недійсним, на думку суду, є таким, що відбулось поза волею власника майна.

В даному випадку не можуть бути застосовані положення ч.2 ст.388 ЦК України з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, тобто з дотриманням вимог закону при виконанні судових рішень.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України у справі № 3-98гс11 від 03.10.2011 р.

В даному випадку, майно вибуло з володіння власника з порушенням порядку реалізації арештованого майна з прилюдних торгів, а отже з метою захисту права власності позивача підлягають застосуванню положення ч. 1 ст.388 ЦК України шляхом витребування майно від добросовісного набувача, оскільки воно вибуло з володіння власника поза його волею.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги про витребування АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259,261,265, 273, 280, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи без самостійних вимог: Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, та витребування майна задовольнити частково.

Витребувати з чужого незаконного володіння, а саме у ОСОБА_2 ( ідентифікаційний код НОМЕР_1, мешкає за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 однокімнатну квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1, мешкає за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2, мешкає за адресою: АДРЕСА_4) судові витрати в розмірі 1980 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з моменту його проголошення до Апеляційного суду м.Києва через Голосіївський районний суд м.Києва.

Якщо в судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення .

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя: