АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 646/8669/17 (категорія: спори, пов'язані з застосуванням Закону України «Про захист прав споживачів»)

Провадження № 22-ц/790/4405/18

17 вересня 2018 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - Бровченка І.О.,

- Хорошевського О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 червня 2018 року (суддя - Теслікова І.І.)

у цивільній справі (№ 646/8669/17) за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_4

про захист прав споживачів та визнання договорів недійсними, -

встановив:

14.12.2017 року ОСОБА_3 звернувся у суд з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі по тексту ПАТ «Укрсиббанк»), ОСОБА_4, у якому просив визнати договір про надання споживчого кредиту № 0 від 17.11.2016 року та договір поруки № 0-П від 17.11.2016 року та договір іпотеки від 17.11.2016 року недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 17.11.2006р. між ним АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав позивачу кредит в іноземній валюті у сумі 185500,00 швейцарських франків, що дорівнює еквіваленту 750733,34 грн. за курсом НБУ на день укладення цього договору, та сплати процентів за його користування шляхом внесення платежів в порядку і на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п. 1.5 договору кредит надається шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок позичальника у банку для подальшого використання за цільовим призначенням. Кінцевий термін погашення кредиту встановлено до 17.11.2021 року.

В забезпечення зобов'язань за договором був укладений договір поруки №0-П від 17.11.2006 рок між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», відповідно до умов якого позивач передав в іпотеку нерухоме майно, а саме житлове приміщення та земельну ділянку, розташовані за адресою: м. Харків, провулок Сосновий, 9. Проте, вважає, що під час укладення договору споживчого кредиту, ПАТ «Укрсиббанк» йому не була надана інформація про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, а тому відсутня істотна умова договору як ціна, чим порушено вимоги чинного законодавства.

Зазначав, що відсоткова ставка за договором про надання споживчого кредиту станом на момент складання договору та абсолютне значення подорожчання кредиту були занадто високими, через що умисно приховані від позивача. Таким чином він був введений в оману щодо реальної відсоткової ставки, отримав меншу суму в гривневому еквіваленті ніж передбачено договором, втратив значну суми грошових коштів в зв'язку з обміном значної суми швейцарських франків за курсом значно нижчим ніж встановлений НБУ.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 червня 2018 року у задоволені позову ОСОБА_3 відмовлено.

06.07.2018 року ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на те, що, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду не відповідає засадам цивільного судочинства, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, є незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції під час вирішення спору по суті застосував законодавство яке не діяло під час укладення спірного договору про надання споживчого кредиту, висновки суду не відповідають доказам які містяться в матеріалах справи та суд визнав встановленими недоведені обставини.

03.08.2018 р. ПАТ «УкрСиббанк» подав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що під час укладення договору про надання споживчого кредиту, скаржник особисто його підписав, а відповідно до п. 10.13 цього Договору підтверджується що всі умови договору йому цілком зрозумілі, перед підписання договору ним отримано інформаційний лист відповідно до умов цього договору. Своїм підписом під договором позивач був згодний з усіма істотними умовами договору, заперечень не мав.

ОСОБА_3 подав письмові пояснення до апеляційної скарги в яких підтримав вимоги апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. ст. 7, 368 ЦПК України, з урахуванням того, що будь-яких клопотань про необхідність виклику сторін у судове засідання не надходило, розглядає скаргу, за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачами не доведено того факту, що при укладанні спірних договорів відповідачем було порушено його права як споживача. Вказані позивачем підстави позову не можуть слугувати підставою для визнання цих договорів недійсними.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до змісту положень статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17 листопада 2006 року між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 відповідно до пунктів 1.1, 1.2.2, 1.3.1. якого банк надав, а позичальник отримав кредит в сумі 185500,00 швейцарських франків, що дорівнює еквіваленту 750733,34 грн., зі сплатою 7,99% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 17 листопада 2021 року; платежі здійснюються відповідно до додатку № 1 до кредитного договору, який є графіком погашення кредиту.

В забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 17.11.200 року між відповідачем та позивачем 17 листопада 2006 року укладено договір поруки № 0-П; між відповідачем та позивачем 17 листопада 2006 року укладено договір іпотеки житлового приміщення та земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом.

Згідно частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За загальним правилом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Відповідно до частини 2 статті 548 ЦК України недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 230 ЦК України замовчування стороною існування наявності обставин, які мають істотне значення, і можуть перешкодити вчиненню правочину, є обманом.

Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 частини 1 статті 19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до частини 1 статті 11 вказаного Закону (у редакції, чинній на час укладення договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Пунктом 2 статті 11 вказаного Закону передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Недотримання зазначених вимог відповідно до частини 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно з частинами 1, 2, 5, 6, 7 статті 18 вказаного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Аналізуючи положення статті 18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним в цілому.

Згідно з п. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

Відповідно до пункту 2.5 зазначених Правил банки зобов`язані розробити форму (бюлетень, довідка, повідомлення, тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту перед укладенням кредитного договору.

Інформаційний лист отримано позивачем перед підписанням договору , що вказано в п. 10.13 спірного кредитного договору.

Таким чином, перед підписанням кредитного договору позивачу надано повну інформацію щодо умов кредитування у відповідності з частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року, про що свідчить підписаний ним власноручно кредитний, а також пункту 10.13 кредитного договору, яким позичальник підтверджує отримання Інформаційного листа у відповідності до вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

На виконання вимог закону та нормативно-правових актів, сторонами укладено додаток № 1 до кредитного договору «Графік погашення кредиту», який є таблицею з визначенням у швейцарських франках сум основного боргу з врахуванням процентів за користування кредитом, які позивач повинний щомісячно сплачувати впродовж усього часу користування кредитом.

Як вбачається з матеріалів справи в кредитному договорі, який підписав позивач, зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як частиною 4 Закону України «Про захист прав споживачів», так і Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в тому числі і щодо валюти кредитування.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що Банк у письмовій формі надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, попередивши, що валютні ризики під час виконання зобов'язань покладені на позичальника, а також надав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та процентної ставки, що вбачається із підписаних позивачем договору та графіку погашення.

При цьому судом правильно враховано волевиявлення позивача на укладення кредитного договору (з урахуванням отриманої від банку інформації, передбаченої частиною 2 статті 11 Закону), та отримання згідно з умовами договору саме швейцарських франків, його згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами договору підтверджується наявними в матеріалах справи фінансовими документами, систематичною сплатою періодичних платежів згідно умов договору. Виконанням протягом тривалого часу умов кредитного договору позивач фактично вчиняв дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні договору. Своїми підписами на кожній сторінці договору, додатків до нього, позичальник фактично підтверджував своє ознайомлення з умовами кредитування, зокрема і з умовами взаєморозрахунків.

Матеріали справи свідчать про те, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у графіку погашення заборгованості, який підписано позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позову, суд дійшов правильного висновку про те, що договір укладений між сторонами за їх взаємною згодою та відповідно до вимог чинного законодавства; при його укладенні між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних його умов, про що свідчать підписи сторін у кредитному договорі, а тому відсутні правові підстави для визнання недійсним договору про надання кредиту, договорів поруки, іпотеки та додаткових угод до них.

Доводи скаржника про те, що при укладенні кредитного договору Банк приховав інформацію щодо сукупної вартості кредиту, реальну відсоткову ставку за договором про надання споживчого кредиту та абсолютне значення подорожчання кредиту які були занадто високими на момент укладення договору, а саме Банк ввів його в оману, є безпідставними, не ґрунтуються на матеріалах справи.

Посилання позивача на те, що у зв'язку з знеціненням національної валюти виконання договору значно порушує співвідношення майнових інтересів сторін і позбавляє його того, на що він розраховував при його укладенні, та суперечить принципам справедливості і добросовісності цивільно-правових відносин, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, і укладаючи кредитний договір в іноземній валюті сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу, отже, під час укладення кредитного договору в іноземній валюті у позивача не було будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого на день підписання договору валютного курсу не настане. Крім того, зростання курсу валюти до гривні не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Доводи скаржника на те, що він отримав кошти в гривневому еквіваленті замість суми у швейцарських франків внаслідок чого він втратив значну суму грошових коштів при здійсненні обмінних операцій під час виконання спірного кредитного договору, є безпідставним та виходить за межі його позовних вимог.

Враховуючи похідний, залежний від основного зобов'язання характер зобов'язання поручителів та відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору, немає підстав й для визнання недійсними договорів поруки, іпотеки з тих мотивів.

Інші доводи апеляційної скарги зведені до посилання на ті обставини, які були предметом розгляду в суді першої інстанції, і яким суд надав відповідну правову оцінку, тому висновків суду вони не спростовують та на їх правильність не впливають.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин, встановив фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст.374 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 17 вересня 2018 року.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: І.О. Бровченко

О.М. Хорошевський