Єдиний унікальний номер 253/5268/13-ц
Номер провадження № 2-в/243/47/2018
У Х В А ЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2018 року Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Мірошниченко Л.Є.

за участю

секретаря судового засідання Мірошниченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 7 м. Словянська цивільну справу про відновлення втраченого судового провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Простір» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди , -

В С Т А Н О В И В :

В провадження Словянського міськрайонного суду Донецької області надійшла ухвала від 20.06.2018 року для вирішення питання про відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Простір» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

З ухвали Верховного Суду від 20.06.2018 року слідує, що 21.03.2014 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в зазначеній справі та витребувано з Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області вказану цивільну справу.

Відповідно до Закону України від 12 серпня 2014 року № 1632-VII «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у звязку з проведенням антитерористичної операції» та розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 вересня 2014 року №27/0/38-14 змінено територіальну підсудність справ Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області та визначено територіальну підсудність за Словянським міськрайонним судом Донецької області.

Вказано, що з інформації, наданої 09.01.2015 року Словянським міськрайонним судом Донецької області на запити Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вбачається, що судові справи з судів м. Горлівки Донецької області до Словянського міськрайонного суду Донецької області не надходили.

У судове засідання сторони не зявилися, про час, дату та місце розгляду заяви повідомлялись належним чином. За таких обставин, суд вважає можливим провести розгляд заяви по суті у відсутність учасників цивільного процесу.

Суд, дослідивши надані документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду заяви, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у звязку з проведенням антитерористичної операції» та розпорядження № 27/0/38-14 від 02.09.2014 року голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про визначення територіальної підсудності справ», справи підсудні ОСОБА_2 - Міському районному суду м. Горлівка Донецької області підсудні Словянському міськрайонному суду Донецької області.

В ході судового розгляду справи було встановлено, що судові справи ОСОБА_2 Міського районного суду м. Горлівка Донецької області не передавалися Словянському міськрайонному суду Донецької області, тобто цивільна справа № 253/5826/13-ц,в Словянському міськрайонному суді Донецької області відсутня.

Згідно ст. 488 ЦПК України, відновлення втраченого повністю або частково судового провадження в цивільній справі, закінченій ухваленням рішення, або у якій провадження закрито, проводиться у порядку, встановленому цим Кодексом.

Застосування цього процесуального механізму в разі втрати повністю або частково судового провадження забезпечує можливість реалізації усіх складових права на судовий захист, яке не обмежується лише вирішенням справи судом, а охоплює також право на оскарження судового рішення та виконання судового рішення.

Тому виконання рішення суду повинно розглядатись як невідємна частина судового процесу в розумінні ст.6 конвенції (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Горнсбі проти Греції» від 19.03.97, «Брумареску проти Румунії» від 28.11.99, «Бакай та інші проти України» від 9.11.2004).

Відповідно ст. 489ЦПК України, втрачене судове провадження у цивільній справі може бути відновлене за заявою учасника справи або за ініціативою суду.

Згідно ч.ч.1,2ст.493 ЦПК України, при розгляді заяви про відновлення втраченого судового провадження суд бере до уваги:

1) частину справи, яка збереглася (окремі томи, жетони, матеріали з архіву суду тощо);

2) документи, надіслані (видані) судом учасникам судового процесу та іншим особам до втрати справи, копії таких документів;

3) матеріали виконавчого провадження, якщо воно здійснювалося за результатами розгляду справи;

4) будь-які інші документи і матеріали, подані учасниками судового процесу, за умови, що такі документи і матеріали є достатніми для відновлення справи;

5) відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень;

6) дані, що містяться в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі;

7) будь-які інші відомості, документи тощо, отримані у законний спосіб з інших офіційних джерел.

Суд може допитати як свідків осіб, які були присутніми під час вчинення процесуальних дій, учасників справи (їх представників), а в необхідних випадках - осіб, які входили до складу суду, що розглядав справу, з якої втрачено провадження, а також осіб, які виконували судове рішення, та вчиняти інші процесуальні дії, передбачені цим Кодексом, з метою відновлення втраченого судового провадження.

Для відновлення втраченого провадження у справі №253/5268/13-ц судом використанні відомості, що наявні в Єдиному державному реєстрі судових рішень України (а.с.41-45).

Крім того, разом із ухвалою Верховного суду від 20.06.2018 року надіслано для відновлення втраченого судового провадження: копію рішення Апеляційного суду Донецької області від 25.02.2014 року, копію рішення ОСОБА_2 Міського районного суду м. Горлівки від 12.12.2013 року (а.с.34-38).

Відповідно до ч.ч.1,2ст.494 ЦПК України, на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого судового провадження повністю або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити. В ухвалі суду про відновлення втраченого судового провадження зазначається, на підставі яких конкретно даних, поданих до суду і досліджених у судовому засіданні, суд вважає установленим зміст відновленого судового рішення, наводяться висновки суду про доведеність того, які докази досліджувалися судом і які процесуальні дії вчинялися з втраченого провадження.

На підставі наданих та досліджених у судовому засіданні доказів, суд приходить до висновку про можливість часткового відновлення втраченого судового провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Простір» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 488-495 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відновити втрачене судове провадження в частині рішення ОСОБА_2 - Міського районного суду м. Горлівки від 12.12.2013 року по цивільній справі № 253/5268/13-ц, а саме:

«

Справа № 253/5268/13-ц

Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

12 грудня 2013 року м. Горлівка

ОСОБА_2 Міський районний суд м. Горлівки в складі:

Головуючого - судді Попової В.О., при секретарі судового засідання -Лисенко В.В., за участю: позивача - ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_3, представників відповідача - ОСОБА_4, ОСОБА_5, прокурорів - Ковальової І.А.. ОСОБА_6 розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Центрально-Міського районного суду м. Горлівки справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Простір» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з 08 листопада 2007 року перебував у трудових відносинах із відповідачем, де займав посаду начальника ритуальної служби. На виконання наказу №146-В від 07.11.2012 року «Про попередження працівників про майбутнє звільнення у зв'язку із скороченням штатів» 12.11.2012 року його було письмово попереджено про наступне звільнення із займаної посади. Позивач вважає, що він є досвідченим працівником і тому міг би професійно та кваліфіковано виконувати будь-яку іншу роботу. Однак, він не погодився на пропозицію керівництва щодо обрання запропонованих йому вакантних посад «водія», «інженера по охороні праці», «токаря», «столяра», «інженера І категорії», «робітника ритуальних послуг» та «робітника зеленого будівництва» з причин відсутності належної освіти, кваліфікації, а також значно меншої заробітної плати чим за посадою, що він обіймав. Наказом № 19-л від 29 березня 2013 року його звільнено з посади начальника ритуальної служби у зв'язку із скороченням штатів, п.1 ст.40 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку, та виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати. Відповідно до п.5ст.42 КЗпП України переважним правом на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці надається учасникам бойових дій , інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України « Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Вважаючи, що відповідачем не дотримано норм щодо права переважного залишення на роботі як працівника, який є учасником бойових дій, інвалідом 2 групи, та наказ про звільнення з роботи видано з порушенням вимог трудового законодавства, ОСОБА_1 просив суд скасувати Наказ №19-л від 29 березня 2013р. про звільнення з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України, поновити його на роботі на посаді начальника ритуальної служби КП: «Простір», стягнути з КП «Простір» на його користь середньомісячну заробітну плату за весь час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 150 000 гривень.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити, мотивуючи тим, що скорочення штату працівників на підприємстві не було, що відповідачем не було враховано переважне право ОСОБА_1, який є учасником бойових дій, інвалідом 2 групи, на залишення на роботі. ОСОБА_1 двічі поновлювали на посаді відповідно до рішень суду.

Представник відповідача ОСОБА_5 заперечував проти задоволення позову в повному обсязі з підстав, вказавши, що з 08 листопада 2007 року по 29 березня 2013 року позивач працював на посаді начальника ритуальної служби. Наказом № 19-л від 29 березня 2013 року його звільнено з посади начальника ритуальної служби у зв'язку із скороченням штатів відповідно п. 1 ст.40 КЗпП України. Наполягав на тому, що звільнення ОСОБА_1 цілком правомірне, оскільки станом на 29.03.2013 р./день звільнення позивача/ діяв штатний розклад, який був затверджений 02.11.2012 року зі штатом у кількості 149,5 осіб на день звільнення ОСОБА_1 не діяв. З 12.01.2013 року із штатного розкладу та організаційної структури КП «Простір» було виключено посаду «заступник начальника», посаду майстра «Чисте місце», посади «начальник служби» та «заступник начальника». Обґрунтовував свої заперечення проти позову тим, що нова посада «заступник начальника з питань поховально - ритуального обслуговування та фінансово-економічної політики», не тотожна посаді «начальник ритуальної служби».

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із відповідачем з 08 листопада 2007 року та працював на посаді начальника ритуальної служби, що підтверджується копією трудової книжки, /а.с. 98-100/.

Наказом № 19-л від 29 березня 2013 року його звільнено з посади начальника ритуальної служби у зв'язку із скороченням штатів, п.1 ст.40 КЗпГІ України., /а.с.9/, про що зроблено відповідний запис до його трудової книжки.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпІІ України трудовій договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудовий спір, пов'язаний зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суд мав з'ясувати, чи дійсно, у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників: чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Посилання представника відповідача на те. що у відповідача мала місце реорганізація, суперечить вимогам закону.

Відповідно до частини 1 ст. 59 Господарського кодексу України та частини 1 ст. 104 Цивільного кодексу України реорганізація юридичної особи - це злиття, приєднання, поділ, перетворення юридичної особи за рішенням власника (власників) чи уповноважених ним органів, за рішенням інших осіб - засновників суб'єкта господарювання чи їх правонаступників, а у випадках, передбачених законами, - за рішенням суду.

Такі обставини щодо відповідача матеріалами справи не доведені

Як обґрунтовано зазначає позивач, на підприємстві мали місце зміни у структурі підрозділів /відділів/ - змінились їх назви та назви посад, а тому посилання представника відповідача на дійсне скорочення штатів не ґрунтується на законі та не заслуговують на увагу, оскільки підприємство не ліквідувалася і позивач не міг бути звільнений з роботи у зв'язку із скороченням штатів.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 49-2 КЗпГІ України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання наказу №146-В від 07.11.2012 року ОСОБА_1 12.11.2012 року було попереджено про наступне звільнення із займаної посади. / а.с. 8/, проте він відмовився від запропонованих вакантних посад «токар», «столяр», «інженер 1 категорії», «водія», «інженера по охороні праці» «робітника ритуальних послуг» та «робітника зеленого будівництва», що не оспорюється сторонами. Проте на вказану дату були вакантні в тому числі і посади «заступник начальника», посада майстра «Чисте місце», посади «начальник служби» та «заступник начальника», /а.с. 8а/. Зазначені посади не було запропоновано ОСОБА_1 Вказані посади, а саме посаду «заступник начальника», посаду майстра «Чисте місце» ,посади «начальник служби» та «заступник начальника» із штатного розкладу та організаційної структури КП «Простір» було виключено з 12.01.2013 року./а.с. 8а/ . Також 12.11.2012 року працівника КП «Простір» ОСОБА_7 було попереджено про наступне звільнення із займаної посади, / а.с. 58/, та запропоновано посаду «заступник начальника з питань поховально-ритуального обслуговування та фінансово-економічної політики». Зазначена посада ОСОБА_1Ю також не пропонувалась.

Позивач є учасником бойових дій, інвалідом 2 групи, /а.с. 18/, і має переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці відповідно до ст.42 ч. 2 п. 5 КЗпП України.

В судовому засіданні було встановлено, що на час звільнення позивача існувала вільна посада «заступник начальника з питань поховально-ритуального обслуговування та фінансово-економічної політики» , яку не було запропоновано позивачу. Вказану посаду позивач міг займати за своєю освітою та спеціальністю.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що відповідач звільнив позивача за відсутності правових підстав. Тому наказ про звільнення слід скасувати та поновить позивача на колишній посаді.

Відповідно до частини 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Згідно з довідкою, наданою відповідачем, заперечень щодо якої позивачем не висловлювалось, середньоденний заробіток ОСОБА_1 складав 160,33 гри. Позивача звільнено з підприємства 29 березня 2013 року, який за діючим законодавством був останнім днем роботи позивача, тому згідно листа Мінпраці та соціальної політики України від 21.08.2012 року №9050/0/14-12/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013 рік» на день прийняття рішення судом кількість робочих днів вимушеного прогулу становить з 29 березня 2013 року - 178 днів ( у березні 2012 року 1 день, у квітні 2012 року 22 днів, у травні 2012 року 19 днів, у червні 2012 року 18 днів, у липні 2012 року 23 дня, у серпні 2012 року 21 дня, у вересні 2012 року 21 днів, у жовтні 2012 року 23дні, у листопаді 2012 року 21 днів, у грудні 9 днів), у зв'язку з чим сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає: 178дн. х 160,33 =28 538, 74 гривні.

Згідно статті 237і Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом частини першої-третьої статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, полягає, зокрема в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичний та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини четвертої статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Розглядаючи справу по суті, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем моральна шкода у розмірі 150 000 гривень не відповідає обсягу моральних страждань, на які посилається позивач у своєму позові, суд дійсно вважає, що позивачу у відповідності до статті 237 1Кодексу законів про працю України було спричинено моральну шкоду внаслідок незаконного звільнення, необхідністю додаткової організації свого життя у зв'язку із звільненням, але вважає, що сума у 3000 гривень буде повністю компенсувати ті моральні страждання, які отримав позивач.

У зв'язку із звільненням позивача від сплати судових витрат відповідно до вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України при зверненні до суду, з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 311 гривень.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57. 1 ЗО, 209. 212, 213, 214. 215 ЦІ ІК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Простір» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника ритуальної служби з дня звільнення - 29 березня 2013 року.

Стягнути з Комунального підприємства «Простір» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 29 березня 2013 року по 12 грудня 2013 року в сумі 28 538,74 грн., з послідуючим відрахуванням всіх обов'язкових утримань при виплаті коштів.

Стягнути з Комунального підприємства «Простір» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000 гривень.

Рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі середнього заробітку за один місяць підлягає негайному виконанню.

Стягнути з Комунального підприємства «Простір» судовий збір в сумі 311 грн. в дохід держави.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення в Апеляційний суд Донецької області через ОСОБА_2 - Міський районний суд міста Горлівки. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.О. Попова.»

Відновити втрачене судове провадження в частині рішення Апеляційного суду Донецької області від 25.02.2014 року по цивільній справі № 253/5268/13-ц, а саме:

« Єдиний унікальний номер 253/5268/13-ц

Номер провадження 22-ц/775/1480/2014

Категорія :52 Головуючий у 1 інстанції : Попова В.О.

Доповідач : Кіянова С.В.

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2014 року Апеляційний суд Донецької області

в складі : головуючого - судді Лісового О.О.

суддів Іванової А.П., Кіянової С.В.

при секретарі Ганжела М.П.

за участю прокурора Гайфуліна О.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Донецьку апеляційну скаргу Коменального підприємства «Простір» на рішення Центрально-Міського районного суду м.Горлівки від 12 грудня 2013 року за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Простір» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду 26.04.2013 року з позовом до КП «Простір» про поновлення на роботі, посилаючись на те, що він працював з 08.11.2007 року на посаді начальника ритуальної служби КП «Простір». Наказом начальника КП «Простір» від 06.11.2012 року передбачувалося скорочення штату в тому числі і його посади. Наказом №146-В від 07.11.2012 р. затверджено список працівників, що підлягають скороченню та обов»язок їх попередження за два місяці до дати звільнення. 12.11.2012 р. він був письмово попереджений про наступне звільнення і йому запропоновані посади водія, потім інженера по охороні праці (на час відпустки по догляду за дитиною), робітника ритуальних послуг, робітника зеленого будівництва, інженера, токаря і столяра, від яких він відмовився внаслідок відсутності належної освіти, кваліфікації, за станом здоров»я та значно меншої заробітної плати. Наказом №19-л від 29.03.2013 р. його було звільнено з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України (скорочення штату). Вважає, що скорочення штату фактично не було, оскільки на час його звільнення у штаті КП «Простір» введено посаду заступника начальника підприємства, в компетенцію якого входять питання похоронної справи. Крім того, він має переважне право на залишення на роботі згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки є учасником бойових дій, інвалідом 2 групи, чого не було враховано при звільненні. Незаконним звільненням йому спричинено моральну шкоду, оскільки на протязі останніх двох років його вже третій раз звільнено з роботи. Позивач просив скасувати наказ про звільнення №19-л від 29.03.2013 року, поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та у відшкодування моральної шкоди 150 000 грн.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Горлівки від 12 грудня 2013 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до комунального підприємства «Простір» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Додатковим рішенням Центрально-Міського районного суду м.Горлівки від 12.12.2013 року визнано наказ № 19-л від 29 березня 2013 року про звільнення ОСОБА_1 за п.1 ст.40 КЗпП України незаконним.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника ритуальної служби КП «Простір» з 29 березня 2013 року. Стягнуто з Комунального підприємства «Простір» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29 березня 2013 р. по 12 грудня 2013 р. у розмірі 28 538,74 грн., з послідуючим відрахуванням всіх обов'язкових утримань при виплаті коштів. Стягнуто з Комунального підприємства «Простір» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 3 000 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову позивачу у задоволенні позову, оскільки судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, не вірно розраховано середньоденний заробіток позивача, тому необґрунтовано у відшкодування середнього заробітку стягнуто суми, крім того, процедуру звільнення дотримано, тому підстав для поновлення позивача на роботі взагалі не було.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити.

Позивач, представник позивача заперечували проти доводів апеляційної скарги і просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, прокурора, який просив рішення суду залишити без зміни, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 до комунального підприємства «Простір» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивач перебував у трудових правовідносинах з КП «Простір» 08.11.2011 р., де працював на посаді начальника ритуальної служби. 12.11.2012 р. його було попереджено про наступне звільнення з посади внаслідок скорочення штату. Від запропонованих посад «водія», «інженера по охороні праці», «токаря», «столяра», «інженера І категорії», «робітника ритуальних послуг» та «робітника зеленого будівництва» він відмовився, оскільки не має відповідної освіти, кваліфікації, за станом здоров»я та значно меншої заробітної плати. Наказом від 29.03.2013 року ОСОБА_1 було звільнено за п.1 ст.40 КЗпП України. Однак, посилання відповідача на реорганізацію не підтверджено доказами, фактично мало місце зміни у структурі підрозділів /відділів/ - змінились їх назви та назви посад, що не є підставою для звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України. Крім того, на час попередження про наступне звільнення були вакантні посади «заступник начальника», майстер «Чисте місце», «начальник служби» та «заступник начальника», які не пропонувалися позивачу. Позивач має переважне право на залишення на роботі як учасник бойових дій, але, на час звільнення вакантна посада «заступник начальника з питань поховально-ритуального обслуговування та фінансово-економічної політики» йому не пропонувалася, тому він підлягає поновленню на роботі, із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 28 538,74 грн. Моральну шкоду позивачу спричинено незаконним звільненням, та з урахуванням обставин позов у цій частині задоволено частково у розмірі 3 000 грн.

Але, з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо, оскільки вони суперечать вимогам матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до п.5 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 08.11.2007 року працював на посаді начальника ритуальної служби КП «Простір» згідно наказу №30-л від 08.11.2007 року (а.с.5)

На підставі наказу № 145-в від 06.11.2012 року про скорочення штату з 14.01.2013 року було видано наказ №146-в від 07.11.2012 року про попередження про наступне звільнення робітників в зв»язку із скороченням штату (4 одиниці) та затверджено список таких робітників.

Згідно додатку до вказаного наказу скорочувалися посади в апараті управління КП «Простір» - зам.начальника (1 одиниця), загальновиробничий персонал - майстер «Чисте місто» (вакансія 1 одиниця) та ритуальна служба - начальник служби ОСОБА_1 (1 одиниця) і зам.начальника (вакансія 1 одиниця) (а.с.8)

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що на підприємстві не було скорочення штату, а фактично змінилися назви посад та структурних підрозділів, що суперечить зазначеним наказам та штатному розкладу, який діяв з 01.12.2012 року (а.с.65) та штатному розкладу, який діє з 14.01.2013 року (а.с.34).

З вказаним наказом щодо попередження про наступне звільнення ОСОБА_1 ознайомлений під підпис 12.11.2012 року та йому запропоновано посаду водія автомобілю «Москвич», від підписів в наказах про попередження та скорочення штату ОСОБА_1 відмовився, від запропонованої посади також відмовився, внаслідок протипоказань за станом здоров»я, про що складено акт (а.с.6, 32).

20.12.2012 року ОСОБА_1 запропоновано вакантні посади робітника ритуальних послуг, робітника зеленого будівництва, від яких він відмовився (а.с.7).

05.12.2012 року позивачу було запропоновано посаду інженера з охорони праці (на час декретної відпустки), від якої він відмовився, про що свідчить акт від 05.12.2012 року (а.с.29)..

29.03.2013 року ОСОБА_1 запропоновано посади інженера 1 категорії, токар, столяр, від яких він відмовився, про що свідчить його підпис (а.с.8).

Позивач не заперечував про те, що йому пропонувалися зазначені посади, але він від них відмовився, з причин відсутності належної освіти, кваліфікації, стану здоров» №я, а також значно меншої заробітної плати (а.с.1).

Таким чином, КП «Простір» було дотримано вимоги закону щодо попередження працівника за 2 місяці про наступне звільнення, пропонувалася інша робота на підприємстві, від якої позивач відмовився, враховано його переважне право на залишення на роботі.

Наказом керівника КП «Простір» №19-л від 29.03.2013 року начальника ритуальної служби ОСОБА_1 було звільнено з 29.03.2013 року за п.1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штату) у зв»язку з відмовою від працевлаштування на підприємстві з виплатою компенсації за невикористану частину відпустки 11 календарних днів, з наданням вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати. З вказаним наказом позивач ознайомлений 29.03.2013 року під підпис (а.с.9).

Посилання суду першої інстанції на те, що позивачу в порушення вимог закону не було запропоновано посади «заступника начальника», посада майстра «Чисте місто», начальник ритуальної служби та заступник начальника ритуальної служби безпідставні, оскільки зазначені посади також скорочувалися згідно штатного розкладу з 14.01.2013 року, тому не могли бути запропоновані позивачу (а.с.34, 56).

Вакантна посада заступника начальника з питань похороно-ритуального обслуговування та фінансово-економічної політики КП «Простір» не пропонувалася позивачу, тому що згідно посадової інструкції вказану посаду може займати особа, яка має повну вищу освіту, тобто ОСОБА_1 не відповідає зазначеним вимогам, оскільки не має відповідної освіти, станом на 21.08.2013 року він навчається на 4 курсі заочної форми навчання за спеціальністю «ПО економіка» (а.с.92-97, 45).

Наказом №03-Л від 14.01.2013 року у зв»язку із скороченням штату та згодою працівника, яка отримана 12.11.2012 року, заступник начальника КП «Простір» ОСОБА_7 переведений з 14.01.2013 року на зазначену посаду заступника начальника з питань похороно-ритуального обслуговування та фінансово-економічної політики (а.с.57-58, 74-76).

Висновки суду першої інстанції про те, що позивач за своєю освітою та спеціальністю міг займати посаду заступника начальника з питань поховально-ритуального обслуговування та фінансово-економічної політики безпідставні, оскільки суперечать вимогам посадової інструкції щодо відповідної освіти.

Таким чином, до звільнення позивачу було запропоновано вільні посади, що він міг би займати, але він від них відмовився. Інші вакантні посади йому не пропонувалися, оскільки на переконання роботодавця, позивач не відповідав їм за своєю освітою та кваліфікацією. Поняття кваліфікації як таке, що включає не лише освітній рівень працівника та стаж його роботи, а і здатність виконувати особливі доручення, є оціночним та визначається у кожній конкретній справі залежно від установлених судом обставин (лист ВССУ від 16.01.2012 р.).

Апеляційним судом враховано, що позивач ОСОБА_1 є учасником бойових дій, інвалідом 2 групи (а.с.18) і має переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці відповідно до ст.42 ч. 2 п. 5 КЗпП України, але, оскільки неможливо було перевести позивача за його згодою, на іншу роботу і адміністрацією підприємства дотримано порядок скорочення штату працівників, то у суду першої інстанції підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки відповідачем дотримано процедуру звільнення позивача за п.1 ст.40 КЗпП України, то підстав для відшкодування моральної шкоди не має.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України N 14 від 18.12.2009 р. "Про судове рішення в цивільній справі" у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Відповідно до п.4 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст.307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, апеляційний суд

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Простір» задовольнити.

Рішення Центрально-Міського районного суду м.Горлівки від 12 грудня 2013 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до комунального підприємства «Простір» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Судді : »

Відновити втрачене судове провадження в частині ухвали Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.03.2014 року, а саме:

«

Ухвала

21 березня 2014 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_8, розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Донецької області від 25 лютого 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Простір» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Касаційна скарга подана з дотриманням форми та змісту вимог ст. 326 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 326, 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відкрити касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Простір» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Донецької області від 25 лютого 2014 року.

Витребувати з Центрально-Міського районного суду м. Горлівки Донецької області справу №2-551/93/13.

Копії касаційної скарги надіслати особам, які беруть участь у справі.

Строк, протягом якого можуть бути подані заперечення на касаційну скаргу, встановити до 15 квітня 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ ОСОБА_8».

та документів по справі № 253/1133/13-ц:

-квитанцію про сплату судового збору у сумі 122 грн. 00 коп;

-касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Донецької області від 25.02.2014 року.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Донецької області протягом пятнадцяти днів з дня її складання, або відповідно до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України - до Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом пятнадцяти днів з дня її складання.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_9