Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 308/1992/16-ц

провадження № 61-268св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_3, ОСОБА_2,

представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4,

представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5,

третя особа - районний відділ Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_4 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 липня 2016 року у складі судді Світлик О. М. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 21 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Готра Т. Ю., Бисаги Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 1997 року по 2013 рік. За час шлюбу подружжя набуло у власність нерухоме майно.

Посилаючись на те, що відповідач ділити спільно набуте майно не бажає та приховує його, просила визнати спільною сумісною власністю колишнього подружжя наступне майно: автомобіль CHEVROLET NIVA 21230, чорного кольору, 2005 року випуску, легковий універсал-В, номерний знак НОМЕР_1; автомобіль ВАЗ 2121, зеленого кольору, 1987 року випуску, легковий універсал-В, номерний знак НОМЕР_2 (попередній номерний знак НОМЕР_5); причіп легковий-В, номерний знак НОМЕР_4.

ОСОБА_2 просила поділити спільне майно між колишнім подружжям, яке є об'єктом спільної сумісної власності, шляхом виділу позивачу у власність автомобіля CHEVROLET NIVA 21230, а відповідачу автомобіля ВАЗ 2121 та причепа, посилаючись на з частину другу та третю статті 70 СК України.

На обґрунтування необхідності відступлення судом від засади рівності часток подружжя вказувала, що з нею, відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14 березня 2013 року проживає неповнолітня дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти відповідач сплачує на дитину в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно. Вона та їх дочка змушені добиратися кожен день до м. Ужгорода на автобусах, що є незручним, в той час коли відповідач ховав та продовжує ховати від них автомобілі, сам вільно користується ними на власний розсуд, користуючись тим, що вони зареєстровані на нього.

У травні 2016 року ОСОБА_3 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2, з участю залученої судом третьої особи без самостійних вимог - районного відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, за якою він просив визнати право власності по 1/2 частині на майно автомобіль CHEVROLET NIVA 21230, номерний знак НОМЕР_1, автомобіль ВАЗ 2121, номерний знак НОМЕР_2, причіп легковий-В, номерний знак НОМЕР_4, припинивши право власності ОСОБА_3 на 1/2 частки у спільному сумісному майні колишнього подружжя шляхом стягнення грошової компенсації 1/2 вартості цього майна в сумі 81 250 грн, у зв'язку з чим просить зобов'язати ОСОБА_2 попередньо внести на депозитний рахунок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від суми компенсації 1/2 вартості майна в розмірі 81 250 грн. ОСОБА_3 не оспорює 1/2 частку власності колишньої дружини, зазначаючи, що спір виник лише в частині виплати компенсацій 1/2 вартості цього майна, яку остання категорично відмовляється йому відшкодувати. Жодних обставин для відступлення судом від презумпції рівності часток подружжя немає, оскільки він належним чином сплачує аліментні зобов'язання, що підтверджено рішенням суду у справі №308/6766/14-ц від 25 червня 2014 року та рішенням суду у справі №308/9379/15-ц від 26 листопада 2015 року, яким ОСОБА_2 було відмовлено у збільшенні розміру аліментів, адже визначений раніше рішенням суду розмір аліментів є достатнім.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області

від 18 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 214 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Враховуючи відсутність будь-яких доказів щодо набуття права власності за час перебування у шлюбі сторін у справі, не підлягають задоволенню як первісний, так і зустрічний позови.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 21 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції, враховуючи відсутність будь-яких доказів щодо набуття права власності за час перебування у шлюбі сторін у справі, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Суд повністю погодився з висновками районного суду.

Також судова колегія апеляційного суду зазначила, що між сторонами розглядався спір щодо поділу спільно нажитого майна подружжя і предметом поділу був транспортний засіб HYUNDAI Tusson 2.0 CRD I GLS4WD 2008 року випуску номерний знак НОМЕР_3, придбаний ними за час шлюбу за договором купівлі-продажу і з цього питання постановлене рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 17 лютого 2015 року. Вимоги щодо інших транспортних засобів, які є предметом цього спору, сторонами не ставилися при попередньому поділі спільно набутого майна колишнього подружжя.

У касаційнійскарзі, поданій у січні 2018 року, ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просять скасувати вказані судові рішення, а справу направити до суду першої інстанції для повторного розгляду по суті.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 липня 2016 року у частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог

ОСОБА_3 у силу положень статті 400 ЦПК України не переглядається, оскільки його не було оскаржено до суду апеляційної інстанції та набуло законної сили відповідно до статті 223 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно застосували норми матеріального права, а саме статті 34, 369, 370 ЦК України, пославшись при цьому на неможливість встановлення дати набуття у власність спірного майна, та надали невірну оцінку доказам у справі, розтлумачивши їх на власний розсуд.

У квітні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_3 на касаційну скаргу ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_4

У відзиві вказано, що суди постановили оскаржувані рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суди встановили, що з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі із 09 жовтня 1997 року по 14 березня 2013 року. У шлюбі у сторін народилася дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закрапатської області від 14 березня 2013 року шлюб між сторонами розірвано, а неповнолітню дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишено проживати з матір'ю - ОСОБА_2

Згідно із повідомленням №8385 від 27 грудня 2013 року, адресованого районному відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, на транспортні засоби марки CHEVROLET NIVA 2130 та ВАЗ 2121 накладено обмеження на проведення реєстраційних операцій 27 грудня 2013 року.

На причіп легковий-В засобу марки КРАЗ 8138 номерний знак НОМЕР_4, власником якого значиться ОСОБА_3, накладено обмеження на проведення реєстраційних операцій 10 вересня 2013 року.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Суди попередніх інстанції, відмовляючи у задоволенні первісного позову на підставі відсутності доказів щодо набуття права власності на спірне майно за час шлюбу сторін на спірне майно, не врахували, що ця обставина сторонами у справі не заперечувалась.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов'язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

У порушення статей 212-214, 303, 315 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) суд першої інстанції не перевірив доводів сторін, доказів щодо часу придбання спірного майна та його реєстраційного обліку, якими обґрунтовувались вимоги, не дослідив їх та не дав їм належну оцінку, не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо.

Ураховуючи викладене, ухвалюючи судові рішення в частині первісного позову, суди неправильно застосували норми матеріального права, порушивши норми процесуального права, тому рішення судів першої та апеляційної інстанції в цій частині підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин судові рішення судів першої та апеляційної інстанції в частині первісного позову не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 21 листопада 2017 року в частині первісного позову скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В.Черняк