Справа № 358/815/17 Головуючий у І інстанції Тітов М. Б.
Провадження № 22-ц/780/2240/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 12.06.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 червня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області

у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Сержанюка А.С., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богуславського районного суду Київської області, ухвалене в м. Богуслав 07 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут плюс» про визнання недійсним договору оренди землі та скасування його державної реєстрації,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В червні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про визнання недійсним договору оренди землі та скасування його державної реєстрації, просила визнати недійсним договір оренди землі від 29 грудня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та СТОВ «Добробут Плюс», та скасувати державну реєстрацію договору.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 14 липня 2016 року є власником земельної ділянки пл. 2,7172 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за адресою Побережківська сільська рада, Богуславський район Київської області. Під час оформлення спадщини у нотаріуса вона дізналася про існування договору оренди даної земельної ділянки, укладеного 29 грудня 2012 року між спадкодавцем ОСОБА_3 та відповідачем СТОВ «Добробут Плюс» строком на 10 років.

Вказує, що договір оренди ОСОБА_3 не підписувала, оскільки перебувала у важкому стані та фізично не могла цього зробити. В 2016 та 2017 роках ОСОБА_2 намагалась розірвати договір оренди землі, але нею були отримані листи про те, що СТОВ «Добробут Плюс» не має наміру розривати договір оренди землі за взаємною згодою сторін.

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 07 березня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Позивач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Богуславського районного суду Київської області від 07 березня 2018 року, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що оскільки договір оренди землі піддано державній реєстрації лише 23 червня 2014 року, з цього часу слід вважати початок його дії, і саме з цього моменту ОСОБА_3 могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а отже з цього часу починається перебіг позовної давності. На той час ОСОБА_2 ще не була власником земельної ділянки і будь-які її права, які б стосувалися земельної ділянки, не могли бути порушені, відтак строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом не закінчився.

Судом не прийнято до уваги той факт, що до 2012 року мати позивача ОСОБА_3 укладала договір оренди землі від 06 квітня 2006 року з СФГ «Добробут», яке є попередником СТОВ «Добробут Плюс», за що отримувала орендну плату саме по договору, що був укладений до 2012 року. Таким чином, орендодавець ОСОБА_3 не могла отримати орендну плату за 2012 рік за договором оренди землі, укладеним лише 29 грудня 2012 року, а тому судом неправильно зроблено висновки про те, що позивач та її мати могли отримати інформацію щодо договору оренди раніше, починаючи з 2012 року, коли почали отримувати орендну плату за користування земельною ділянкою.

Позивач правомірно розраховувала на добросовісність і розумність у відносинах з відповідачем та не мала підстав сумніватися у правовому стані своєї земельної ділянки після закінчення строку дії договору і перевіряти правомірність реєстрації права відповідача, а отже вона не знала і не могла дізнатись про порушення свого права до 2016 року.

Також судом не звернуто увагу на важкий стан ОСОБА_3, яка за станом свого здоровя не могла дізнатися про порушення свого права та про особу, яка його порушила, ані у 2012 році, ані в подальшому.

Від відповідача СТОВ «Добробут Плюс» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач зазначив, що відкрито користується спірною земельною ділянкою, сплачуючи земельний податок та виплачуючи орендну плату за користування нею з 2012 по 2016 рік як в грошовій, так і в натуральній формі, претензій щодо сплати орендодавець не мала, а тому позивач та її мати знали про існування спірного договору, про порушення права та про особу, яка його порушила у 2012 році, і саме з цього часу у них виникло право вимоги. Отримання орендної плати протягом тривалого часу свідчить про схвалення відповідних договорів.

Відповідач вважає, що позивач була обізнана про спірний договір з моменту його підписання, оскільки до матеріалів позовної заяви було додано копію даного договору, що свідчить про його знаходження на руках позивача з 2012 року.

Крім того, ОСОБА_2 повідомила суд про те, що з листопада 2012 року мати проживала в неї. Обєктом оренди були земельні ділянки, право власності на яке підтверджується державними актами на право власності на земельні ділянки з 28 грудня 2012 року. Для укладення договору оренди земельної ділянки необхідно було отримати інформацію про обєкт оренди землі, дану інформацію було надано самою позивачкою, в тому числі і дані, що ідентифікували орендодавця як фізичну особу (паспортні дані та ідентифікаційний номер), вважає, що ОСОБА_2 була обізнана про обставини укладення договору оренди. Також із спірних правовідносин вбачається, що відбулася заміна сторони договору оренди земельної ділянки у звязку із прийняттям у спадок земельної ділянки позивачем ОСОБА_2

В судове засідання представник відповідача не зявилася, направила клопотання про відкладення розгляду справи 12 червня 2018 року в звязку із перебуванням представника відповідача ОСОБА_4 у відпустці, доказів на підтвердження зазначених обставин апеляційному суду надано не було.

Оскільки доказів на підтвердження поважності причин неявки представника відповідача в судове засідання надано не було, причини неявки представника відповідача в судове засіданні визнано неповажними та відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України розглянуто справу у відсутність представника відповідача.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції в повній мірі даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 була власником земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,7172 га, з кадастровим номером :05:002:0038, яка розташована на території Побрежківської сільської ради Богуславського району Київської області, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ №338742, виданого Богуславською районною державною адміністрацією Київської області 28 грудня 2012 року.

В матеріалах справи на а. с. 92 95 наявний договір оренди даної земельної ділянки від 29 грудня 2012 року, в якому орендарем є СТОВ «Добробут Плюс», а орендодавцем зазначено ОСОБА_3 За умовами договору оренди, орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться: Київська область, Богуславський район, Побережківська (Митаївська) сільська рада та належить орендодавцю на праві власності на підставі державного акту про право власності на землю серії ЯЙ № 338742, виданого Богуславською районною державною адміністрацією Київської області 28 грудня 2012 року. Згідно п. п. 37, 39 договору, цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Після підписання та реєстрації даного договору попередній договір втрачає свою юридичну силу.

Даний договір оренди землі був зареєстрований державним реєстратором реєстраційної служби Богуславського районного управління юстиції Київської області 23 червня 2014 року, номер запису 6147186.

Згідно висновку експерта №19/8-4/369-СЕ/17 від 23 січня 2018 року за наслідками судової почеркознавчої експертизи, проведеної Державним науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України, підписи від імені ОСОБА_3 в графах «Орендодавець» в трьох примірниках договору оренди землі від 29 грудня 2012 року та в трьох примірниках актів приймання-передачі земельної ділянки від 29 грудня 2012 року виконані не ОСОБА_3, а іншою особою (а. с. 117 124).

ОСОБА_3 померла 01 листопада 2015 року. Спадкоємцем померлої ОСОБА_3 є її дочка ОСОБА_2, яка прийняла спадщину, подавши заяву про прийняття спадщини до Богуславської районної державної нотаріальної контори.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серії НАТ № 238793 від 14 липня 2016 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 2,7172 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером :05:002:0038, яка розташована на території Побережківської сільської ради Богуславський район, Київська область.

Наведені обставини підтверджуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, у випадку невідповідності волевиявлення учасника правочину його внутрішній волі, такий правочин, згідно з вимогами ч.1 ст. 215 та ч. 3 ст. 203 ЦК України, визнається недійсним.

Судом встановлено, що спадкодавець ОСОБА_3 не підписувала оспорюваний договір оренди землі, як і акт приймання-передачі, тобто її волевиявлення на укладення договору відсутнє.

Зазначене підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи №19/8-4/369-СЕ/17 від 23 січня 2018 року.

Під час розгляду справи та у відзиві на апеляційну скаргу відповідачем СТОВ «Добробут Плюс» зазначені обставини не заперечувалися.

Відтак позовні вимоги позивача про визнання недійсним договору оренди знайшли своє підтвердження під розгляду справи.

Разом із тим, судом першої інстанції відмовлено в задоволенні позову в звязку із спливом позовної давності, виходячи із того, що позивач не довела в судовому засіданні той факт, що її мати ОСОБА_3 за життя не могла дізнатися про порушення свого цивільного права.

Із такими висновками суду першої інстанції не можна погодитися, виходячи із наступного.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 257 ЦК України.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, перебіг позовної давності починається не з моменту отримання матірю позивача плати за користування земельною ділянкою, а з часу, коли вона дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15.

Вирішуючи справу та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що мати позивача спадкодавець ОСОБА_3 не укладала та не підписувала спірного договору, а тому про його існування з 29 грудня 2012 року знати не могла.

Орендну плату вона продовжувала отримувати, оскільки відповідач продовжував користуватися належною позивачці на праві власності земельною ділянкою на підставі попереднього договору оренди земельної ділянки, наявність якого підтверджується як отриманням орендної плати ОСОБА_3 за весь 2012 рік, хоча спірний договір укладено 29 грудня 2012 року, так і змістом п. 39 даного договору, яким передбачено, що після його підписання та реєстрації попередній договір втрачає свою юридичну силу.

З урахуванням вищевикладеного наявність в матеріалах справи державного акту на право власності на земельну ділянку від 28 грудня 2012 року, на підставі якого було укладено спірний договір, як не підтверджує, так і не спростовує обставин обізнаності ОСОБА_3 про порушення її прав.

Крім того, оцінюючи висновки суду в частині застосування наслідків спливу позовної давності, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про оренду землі» обєкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК ( 435-15 ) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У звязку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК ( 435-15 ) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК ( 435-15 ) не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Враховуючи, що виходячи із наведених вимог закону та розяснень Пленуму Верховного Суду України, визнати недійсним можна лише вчинений правочин, момент початку перебігу позовної давності не може розпочинатися раніше, ніж виконано всі умови, необхідні для укладення договору, в тому числі його державна реєстрація.

Таким чином, оскільки державна реєстрація договору оренди від 29 грудня 2012 року відбулася лише 23 червня 2014 року, а із позовом спадкоємець ОСОБА_2 звернулася 06 червня 2017 року, позовна давність нею не пропущена, а отже судом безпідставно задоволено заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності і позов, який знайшов підтвердження під час розгляду справи, підлягає задоволенню.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Оцінюючи вимоги позивача про стягнення на його користь витрат на правову допомогу, колегія суддів враховує наступне.

Так, позивачем надано погодинний розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу в розмірі 4650 грн.(а. с. 131).

Пунктами 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розяснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Оскільки товарного чеку або будь-якого іншого первинного фіскального документу щодо понесення витрат на правову допомогу позивачем не надано, витрати на правову допомогу стягненню на її користь не підлягають.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із відповідача на користь позивача судові витрати за подання позову та апеляційної скарги в розмірі 2560 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Богуславського районного суду Київської області від 07 березня 2018 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_2 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут плюс» про визнання недійсним договору оренди землі та скасування його державної реєстрації задовольнити.

Визнати недійсним договір оренди землі від 29 грудня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Добробут плюс», та скасувати його державну реєстрацію, проведену Реєстраційною службою Богуславського районного управління юстиції Київської області.

Стягнути із Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Добробут плюс» (Київська область, Богуславський район, с. Побережка вул. Леніна 53, код у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30024319) на користь ОСОБА_2 (Київська область, Богуславський район, с. Побережка, ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1) судові витрати в розмірі 2560 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Сержанюк А.С.

ОСОБА_5