АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/318/18 Справа № 172/407/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Макаров М.О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Деркач Н.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення відсотків за договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2017 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідача з вимогою стягнення відсотків за договором позики.

Позов мотивований тим, що позивач з відповідачем 16 серпня 2011 року уклали договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу у борг 60 000 гривень строком до 16 серпня 2016 року. Відповідач зобовязався до зазначеної дати повернути вказані грошові кошти з нарахуванням 30 відсотків річних. У звязку з неповерненням відповідачем боргу у зазначений строк за рішенням суду з нього стягнуто суму основного боргу. Проте відповідач продовжує ухилятися від повернення коштів, у зв'язку з чим просив стягнути з відповідача проценти з урахування індексу інфляції в сумі 122606 грн.

Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що сторони уклали договір позики лише для приховання договору купівлі-продажу, який вони насправді бажали вчинити, то відносини сторін повинні регулюватись саме нормами цивільного законодавства, що стосуються договору купівлі-продажу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та його представника простять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що дане рішення є необґрунтованим, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Відповідно до п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Статтею 351 ЦПК України передбачено, що апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

А згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторони уклали договір позики лише для приховання договору купівлі-продажу, який вони насправді бажали вчинити, то відносини сторін повинні регулюватись саме нормами цивільного законодавства, що стосуються договору купівлі-продажу.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до договору позики від 16 серпня 2011 року, який посвідчено державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_5 строком до 16 серпня 2016 року, а ОСОБА_5 прийняла від ОСОБА_2 у власність на вказаний строк грошові кошти в розмірі 60 000 грн. зі сплатою 30% річних (а.с.6).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 16 серпня 2011 року в розмірі 60000 грн.(а.с. 7).

Стягуючи заборгованість з відповідача за договором позики суд у рішенні від 16 лютого 2017 року зазначив, що оскільки між сторонами виникли договірні відносини, а саме було укладено договір позики, який відповідач підписала та зобов'язувалася його виконувати, але його не виконала та борг не повернула, у зв'язку з чим, відповідно до ст.ст. 526, 1046, 1049 ЦК України, підлягає стягненню з відповідача сума боргу.

Вказані обставини не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 82 ЦПК України.

Так, статтями 1046 та 1047 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За приписами статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно пункту 5 Договору позики у разі якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, а ст. 611 ЦК України, передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Крім того, згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Оскільки зобовязання за договором позики відповідач не виконала, грошові кошти вчасно не повернула та залишаються непогашеними колегія суддів вважає, що позов є обґрунтованим, проте суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув та помилково прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову .

Так, визначаючи суму заборгованості колегія суддів погоджується із розрахунком позивача, а саме: всього заборгованість склала: 122606 грн., яка складається із несплачених 30% річних за договором позики в сумі 10200 грн, 3% річних в розмірі 3000 грн. та боргу з урахуванням індексу інфляції в розмірі 17606 грн.

Жодного доказу в обґрунтування заперечень вказаних обставин відповідач суду не надала, тоді як позивач такий факт підтверджує та узгоджує свої доводи з вимогами договору позики.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім того, відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та вони підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а тому підлягають задоволенню, а рішення суду скасуванню.

Також, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача всі понесені останнім судові витрати в сумі 2574 грн. 73 коп.

Керуючись ст.147, п.3 розділом ХІІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення відсотків за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 (іпн. НОМЕР_1) на коритись ОСОБА_2 (іпн. НОМЕР_2) борг за несвоєчасне повернення позики у сумі 122 606 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на коритись ОСОБА_2 судовий збір у сумі 2 574,73 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

ОСОБА_6