АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

19 червня 2018 року

м. Харків

Справа № 639/4243/17

Провадження № 22-ц/790/2723/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря Бойко А. О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 19 березня 2018 року (суддя Пашнєв В.Г.)

по цивільній справі № 639/4243/17 за заявою ОСОБА_1 про визнання незаконною ухвали суду і стягнення з судді Іванової І.В. моральної та матеріальної шкоди,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про визнання незаконною ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова та стягнення з судді Іванової І.В. , яка винесла таку ухвалу, моральної та матеріальної шкоди в сумі 50 000 гривень.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 19.03.2018 року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження по справі з підстав передбачених п.1ч.1 ст. 186 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та винести нову, якою задовольнити вимоги її заяви в повному обсязі. При цьому посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; порушення норм матеріального та процесуального права.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та рекомендував заявниці звернутися до компетентного органу - Національного агентства з питань запобігання корупції.

Судова колегія апеляційного суду не може погодитись з вказаним висновком суду.

ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою в порядку ст. ст. 67, 68 та ін. Закону України «Про запобігання корупції». Вказаний закон не передбачає порядку, в якому ця заява має бути розглянута.

Визначення юрисдикції спору має важливе значення для практичної реалізації принципу доступу до правосуддя.

У статті 1 Конституції Україна проголошується правовою державою, і, як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини та громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя. Зобов'язання держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних і справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплено як основоположні принципи в Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов'язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безімянная проти Росії» (заява № 21851/03) констатував порушення «самої суті права заявника на доступ до суду», а отже - порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, указавши, що «заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю у судовому вакуумі без будь-якої вини з її сторони». ЄСПЛ також наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

Правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір (частини перша, третя статті 124 Конституції України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства); по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі, як правило, є фізична особа).

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 186 ЦПК України, відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Суд першої інстанції вказаного не врахував та рекомендував заявниці звернутися до компетентного органу - Національного агентства з питань запобігання корупції. Проте НАЗК не є органом, який здійснює правосуддя - належним судом, виходячи з чого, право заявниці на доступ до правосуддя було обмежено.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню, з направленням справи для продовження розгляду до того ж суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 374, 379, 382 - 384 ЦПК України, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 19 березня 2018 року - скасувати, справу повернути для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 червня 2018 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко