Постанова

Іменем України

04 червня 2018 року

м. Київ

справа № 2-25/99

провадження № 61-10141св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:

стягувач - ОСОБА_4,

представник стягувача - ОСОБА_5,

боржник - ОСОБА_6

представник боржника - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_7, на постанову апеляційного суду Волинської області від 10 січня 2018 року у складі колегії суддів: Русинчука М. М., Федонюк С. Ю., Матвійчук Л. В.,

встановив:

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з заявою, яка обґрунтована тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 квітня 1999 року задоволено його позов про виселення ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_10 з належного йому на праві власності житлового будинку на АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

На виконання вказаного рішення суду було видано виконавчі листи, проте вони залишилися невиконаними.

11 березня 2010 року Луцьким міськрайонний судом Волинської області було видано дублікати виконавчих листів № 6-31/10 у вказаній справі щодо кожного з боржників.

Постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції від 21 лютого 2012 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа від 01 березня 2010 року № 6-31/10 щодо боржника ОСОБА_6

На цей час у відділі державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції перебувають виконавчі провадження № 48353368 щодо боржника ОСОБА_10 та № 36710802 щодо боржника ОСОБА_9 з виконання виконавчого листа від 01 березня 2010 року № 6-31/10.

Виконавче провадження № 17985460 щодо боржника ОСОБА_8 було закінчено 01 червня 2010 року у зв'язку зі смертю останнього.

Виконавчий лист від 01 березня 2010 року № 6-31/10, виданий Луцьким міськрайонним судом Волинської області щодо боржника ОСОБА_6, був втрачений, у зв'язку з чим ОСОБА_4 просив видати його дублікат.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 жовтня 2017 року у складі судді Ковтуненко В. В. у задоволенні заяви ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до частини першої статті 370 ЦПК України (у редакції, чинній на час вчинення процесуальної дії) було передбачено можливість видачі дубліката виконавчого листа лише замість втраченого оригіналу виконавчого листа, а не його дубліката.

Постановою апеляційного суду Волинської області від 10 січня 2018 року ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 жовтня 2017 року скасовано та постановлено нову.

Заяву ОСОБА_4 задоволено.

Видано дублікат виконавчого листа від 01 березня 2010 року № 6-31/10 з примусового виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 квітня 1999 року у цивільній справі № 2-25/99 щодо боржника ОСОБА_6 про його виселення із належного стягувачеві на праві власності житлового будинку та господарських будівель, розташованих на АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що дублікат виконавчого листа за своєю правовою природою має юридичну силу оригінала і визначальним при вирішенні питання щодо його видачі є факт втрати виконавчого документа.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 через свого представника ОСОБА_7, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення, справу направити на новий апеляційний розгляд.

Скарга аргументована тим, що у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред'явлення виконавчого документа до виконання. ОСОБА_4 подав заяву про видачу дубліката після закінчення строку для пред'явлення виконавчого документа для виконання, на що апеляційний суд уваги не звернув.

У квітні 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав відзив, у якому просить залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_6 та залишити без змін оскаржуване судове рішення як таке, що ухвалене з додержанням норм процесуального права.

Зазначає, що суд повно і всебічно дослідив та оцінив обставини справи й дійшов обґрунтованого висновку про видачу дубліката виконавчого листа.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 21 квітня 1999 року задоволено позов ОСОБА_4 та зобов'язано ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_10 усунути перешкоди у користуванні житловим будинком та господарськими будівлями на АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_4, шляхом виселення їх з даного будинку без надання іншого жилого приміщення.

На виконання судового рішення було видано виконавчі листи відносно кожного із боржників, які залишились невиконаними.

11 березня 2010 року Луцьким міськрайонний судом Волинської області було видано дублікати виконавчих листів № 6-31/10 у вказаній справі щодо кожного з боржників.

Постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції від 21 лютого 2012 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа від 01 березня 2010 року № 6-31/10 щодо боржника ОСОБА_6

Відповідно до листа Луцького районного відділу державної виконавчої служби від 19 червня 2017 року у відділі на примусовому виконанні перебувають виконавчі провадження щодо боржників ОСОБА_10 та ОСОБА_9

Виконавче провадження щодо боржника ОСОБА_8 було закінчено 01 червня 2010 року у зв'язку з тим, що 18 січня 2002 року вказаний боржник помер.

Виконавчий лист № 31367323 щодо боржника ОСОБА_6 повернуто стягувачу 11 грудня 2012 року на підставі статті 38, пункту 4 частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, копію постанови про повернення виконавчого документа разом з оригіналом виконавчого листа надіслано стягувачу.

Відповідно до листа Луцького районного відділу державної виконавчої служби від 19 червня 2017 року про належне відправлення або отримання стягувачем виконавчого листа відділ надати не може, оскільки згідно з пунктом 3.19 Інструкції з діловодства в органах державної виконавчої служби строк зберігання переданих до архіву завершених виконавчих проваджень становить 3 роки, а тому всі архівні виконавчі провадження, в тому числі і виконавче провадження № 31367323, знищено у березні 2015 року.

Також установлено, що ОСОБА_4, який є стягувачем за цим виконавчим провадженням, оригінал виконавчого листа не отримував.

Згідно з частиною першою та другою статті 370 ЦПК України (у редакції, чинній на момент вчинення процесуальної дії) замість втраченого оригіналу виконавчого листа або судового наказу суд, який видав виконавчий лист або судовий наказ, має право за заявою стягувача або поданням державного виконавця видати його дублікат.

Конституційний Суд України в рішенні від 27 січня 2010 року № 3-рп/2010 у справі № 1-7/2010 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення пункту 18 частини першої статті 293 ЦПК України (у редакції, чинній на момент постановлення ухвал) у взаємозв'язку зі статтею 129 Конституції України (про апеляційне оскарження ухвал суду) зробив висновок, що необґрунтована відмова у видачі дубліката виконавчого листа фактично унеможливлює виконання прийнятого судового рішення, яке набрало законної сили.

Судовий порядок видачі дубліката та апеляційне оскарження ухвали суду про видачу або відмову в його видачі є гарантією права кожного на судовий захист, стабільності та законності у виконанні судових рішень.

Звертаючись до суду з заявою, ОСОБА_4 посилався на те, що виконавчий лист щодо боржника ОСОБА_6 втрачений, оскільки він не був йому повернутий виконавчою службою після винесення постанови про повернення виконавчого документа.

Встановивши факт втрати виконавчого документа з вини виконавчої служби, внаслідок чого не може бути виконане судове рішення про виселення ОСОБА_6 з належного ОСОБА_4 житлового приміщення, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про задоволення заяви та видачу дубліката виконавчого листа, оскільки він не був виконаний, в матеріалах справи відсутні докази вручення (повідомлення про вручення) ОСОБА_4 як постанов про повернення виконавчого документа, так і самого виконавчого документа, який був направлений відділом державної виконавчої служби на адресу заявника.

Крім того, судом перевірено, що втрачений виконавчий лист не пред'являвся до виконання до виконавчої служби та не перебуває на примусовому виконанні, рішення суду не виконане.

При цьому колегія судів звертає увагу на те, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання.

Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду щодо їх оцінки, що відповідно до положень статті 400 ЦПК знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Посилання у скарзі на те, що суд не надав належної правової оцінки тому факту, що заява про видачу дублікату виконавчого листа подана після спливу строку для його пред'явлення до виконання і питання про його поновлення судами не розглядалося, не заслуговують на увагу, оскільки питання про поновлення строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання заявником не заявлялось й відповідно не було предметом судового розгляду.

Інші доводи касаційної скарги також не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, на законність судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін постанови апеляційного суду Волинської області від 10 січня 2018 року, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_7, залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Волинської області від 10 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат