Справа № 133/1278/17
Провадження № 22-ц/772/1706/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Слободяний О. Є.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2018 рокуСправа № 133/1278/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

головуючого - Медвецького С.К. (суддя-доповідач),

суддів: Рибчинського В.П., Копаничук С.Г.,

з участю секретаря судового засідання - Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_3,

відповідач: ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі засідань № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 04 червня 2018 року, ухвалене у складі судді Слободяного О.Є. у приміщенні Козятинського міськрайонного суду Вінницької області, повний текст якого складено 11 червня 2018 року,

встановив:

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просила встановити факт, що ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після смерті його батька - ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, фактично вступив в управління та володіння спадковим майном; визначити, що на день смерті ОСОБА_6 його частка у спільній власності в квартирі АДРЕСА_1 складала 1/2; визнати за ОСОБА_3 право власності на спадщину за законом після смерті її чоловіка - ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме на ? частку квартири АДРЕСА_1 Вінницької області в порядку спадкової трансмісії.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік - ОСОБА_5

Після його смерті відкрилася спадщина, яку вона прийняла, подавши відповідну заву до нотаріальної контори. До складу спадкового майна увійшло і право її чоловіка на спадкування за заповітом після смерті його батька - ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2. За життя ОСОБА_6 склав заповіт, згідно з яким заповів своєму синові - ОСОБА_5 належну йому частку квартири під АДРЕСА_1 Указана квартира належала померлому ОСОБА_6 та його дружині - ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Козятинською міською радою 17 травня 1994 року. Спадщину після смерті свого батька її чоловік фактично прийняв, оскільки в шестимісячний строк після його смерті вступив в управління спадковим майном.

Посилаючись на те, що отримати свідоцтво про право на спадщину вона не може, оскільки у спірній квартирі не визначені частки співвласників та відсутні правовстановлюючі документи на указану квартиру, ОСОБА_3 просила задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області 04 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що ОСОБА_5 прийняв спадщину після смерті свого батька, а відтак дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неповне з?ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції належним чином не дослідив обставини справи, не дав належної правової оцінки наданим доказам, а тому дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_8, який представляє інтереси відповідача, указував на те, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд правильно визначив характер спірних правовідносин та надав належну правову оцінку доказам у справі.

Також указував на необґрунтованість мотивів позивача щодо факту прийняття спадщини ОСОБА_5 після смерті свого батька - ОСОБА_6

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Згідно з п. 8 розділу XIII «Перехідних положень» ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується. Тому справа підлягає розгляду Апеляційним судом Вінницької області.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржене рішення суду відповідає.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 (а.с.9).

Після його смерті відкрилась спадщина на частину квартири АДРЕСА_1, власниками якої, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 17 травня 1994 року, були ОСОБА_6 та його дружина - ОСОБА_4.(а.с. 12, 17-19).

Відповідно до заповіту від 24 червня 1994 року, посвідченого державним нотаріусом ОСОБА_9, ОСОБА_6 заповів належну йому частину квартири під АДРЕСА_1 своєму синові - ОСОБА_5 (а.с.11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (а.с.7).

Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, яку прийняла його дружина - ОСОБА_3 та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с. 34-36).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 зазначила, що до складу спадкового майна увійшло також і право її чоловіка на спадкування за заповітом після смерті його батька на частину квартири АДРЕСА_1, оскільки він в шестимісячний строк фактично вступив в управління та володіння спадковим майном та розпорядився ним.

До правовідносин щодо спадкового майна після смерті ОСОБА_6 підлягають застосуванню норми ЦК Української РСР 1963 року у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Частиною першою статті 524 ЦК Української РСР 1963 року встановлено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Згідно зі ст. 549 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

При вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття слід виходити з положень статей 526 і 549 ЦК, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подача ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття.

На підтвердження факту прийняття спадщини ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_6 позивач посилалася до довідку Центру надання адміністративних послуг від 13 квітня 2017 року, відповідно до якої ОСОБА_5 після смерті свого батька ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, фактично вступив в управління спадковим майном та розпорядився ним. Цю довідку було видано на підставі паспорта, свідоцтва про смерть та дубліката заповіту (а.с. 62).

Ознаками судових доказів є їх належність, допустимість, достовірність і достатність.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (допустимість доказів).

Достовірність доказів - це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять у предмет доказування, а достатність - це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу.

Наведені у позові обставини про те, що ОСОБА_5 підтримував квартиру в належному стані, дбав про неї, проводив поточний ремонт не є такими, що дають підстави вважати, що ОСОБА_5 прийняв спадщину після смерті батька і не підтверджені достовірними доказами.

Натомість, матеріалами справи встановлено, і не заперечується позивачем, що у спірній квартирі після смерті ОСОБА_6 проживала і продовжує проживати вілповідач.

Отже, обставини, які наводить позивач, не є такими, які б свідчили про те, що ОСОБА_5 прийняв спадщину після смерті свого батька шляхом вступу в управління або володіння спадковим майном і не підтверджені належними доказами.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

При вирішенні цієї справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги в їх сукупності фактично зводяться до переоцінки доказів, власного тлумачення характеру спірних правовідносин, та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 04 червня 2018 року без змін.

Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції віднести за рахунок позивача.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий Підпис С.К. Медвецький

Судді: Підпис В.П. Рибчинський

Підпис С.Г. Копаничук

Згідно з оригіналом

Головуючий С.К. Медвецький