Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 711/4235/16-ц

провадження № 61-5939св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Арка-Плюс»,

представник відповідача - адвокат Осадчий Владислав Анатолійович,

третя особа - управління держпраці у Черкаській області,

представник третьої особи ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси в складі судді Казидуба О. Г. від 06 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Черкаської області в складі колегії суддів: Пономаренка В. В., Гончар Н. І., Сіренка Ю. В. від 06 лютого 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з травня 2007 року він перебував у трудових відносинах з товариством з обмеженою відповідальністю «Арка-Плюс» (далі - ТОВ «Арка-Плюс»), де обіймав посаду монтажника. У травні 2009 року роботодавець у зв'язку із фінансовими труднощами звернувся до нього з ініціативою про призупинення його роботи під виглядом відпустки за власний рахунок. Але вже за декілька наступних місяців трудові відносини сторін фактично припинилися, його було відсторонено від роботи, допуск на виробництво був скасований, заробітна плата не виплачувалась. Роботодавець накопичував борг по виплаті заробітної плати, розрахунків з ним не проводив, а в платіжних відомостях вчиняв підписи за нього. Будь-яких повідомлень про звільнення він не отримував, з наказом про звільнення ознайомлений не був, трудової книжки не отримав. З урахуванням викладеного просив суд позов задовольнити.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивача правомірно було звільнено з роботи за прогул. Оскільки підстав для поновлення позивача немає, то й відсутні підстави для задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, адже зазначені вимоги підлягають задоволенню у разі поновлення працівника на роботі. Разом із тим, позивачем пропущено місячний строк звернення до суду з вимогами про поновлення його на роботі.

Постановою апеляційного суду Черкаської області від 06 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 грудня 2017 року змінено, виключено з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання суду, як на підставу у відмові в задоволенні позову, на пропуск позивачем строку звернення до суду із указаним позовом. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції. При цьому, змінивши рішення місцевого суду шляхом виключення з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на пропуск позивачем строку звернення до суду з указаним позовом, апеляційний суд зазначив про те, що у разі відмови в задоволенні позову по суті позовних вимог, не може одночасно суд відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав пропущення строку звернення до суду.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Черкаської області від 06 лютого 2018 року, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не оцінили належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Суди встановили, що наказом від 22 травня 2007 року № 75к ОСОБА_4 прийнято на роботу монтажником ТОВ «Арка-Плюс» з окладом згідно штатного розпису.

Наказом № 3-к від 01 лютого 2010 року ОСОБА_4, керівника групи монтажників, з 01лютого 2010 року звільнено за прогулу на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України на підставі доповідної записки, актів про невихід на роботу.

В журналі обліку руху трудових книжок ТОВ «Арка-Плюс» зазначено, що трудову книжку позивач отримав у день звільнення - 01 лютого 2010 року, про що особисто розписався. Оригінал журналу обліку руху трудових книжок суду відповідач не надав, оскільки, як зазначив представник відповідача, його викрали з автомобіля та надав витяг з кримінального провадження № 0004354.

Остаточний розрахунок з позивачем було проведено 10 березня 2010 року.

Позивач указував на те, що перебував у відпустці без збереження заробітної плати декілька місяців та що тривалий час працював на інших підприємствах, у зв'язку із чим неодноразово виїжджав за межі України.

Згідно зі статтею 26 Закону України «Про відпустки» за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

З таких обставин правильними є висновки судів про те, що ОСОБА_4 маючи можливість виходити на роботу після закінчення відпустки за власний рахунок, термін якої не перевищує 15 календарних днів, на роботу не з'явися, не маючи на те законних підстав. Відтак у ТОВ «Арка-Плюс» були всі законні підстави для застосування до ОСОБА_4 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення.

Не підтверджені й належними доказами й твердження позивача про те, що він неодноразово звертався до відповідача із вимогою про повернення йому трудової книжки, натомість судами встановлено, що така видана позивачу в день його звільнення, а саме 01 лютого 2010 року, про що останній розписався особисто в книзі руху трудових книжок.

Оскільки вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про визнання незаконним звільнення, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, про видачу дублікату трудової книжки, стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними, та судами попередніх інстанцій не встановлено порушення відповідачем трудових прав позивача, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що вимоги в зазначеній частині також до задоволення не підлягають.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 грудня 2017 року в незміненій частині, та постанову апеляційного суду Черкаської області від 06 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило