Постанова

іменем України

15 березня 2018 року

м. Київ

справа № 2-1105/2006

провадження № 61-1202 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 7 квітня 2016 року, постановлене у складі колегії суддів: Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А., Бондаря М. С.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2006 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 15 серпня 1981 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_5 За час шлюбу ними набуто майно, що є їх спільною сумісною власністю, а саме: квартиру АДРЕСА_1 за цією ж адресою, квартиру АДРЕСА_2, а також автомобіль «Volvo-960», реєстраційний номер НОМЕР_1, та автомобіль ЗАЗ-110307, реєстраційний номер НОМЕР_2. Право власності на вказане майно зареєстроване за відповідачем.

Позивач вказує на те, що відповідач протягом тривалого часу проживає за межами України, а тому, на її думку, у відповідача немає необхідності мати у власності на території України рухоме та нерухоме майно.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_3 та зобов'язати її сплатити на користь відповідача вартість 1/2 частки цієї квартири у розмірі 50 000 грн, на квартиру АДРЕСА_4 та сплатити на користь відповідача вартість 1/2 частки у розмірі 37 500 грн, на квартиру АДРЕСА_2 та сплатити відповідачу вартість 1/2 частки цієї квартири у розмірі 37 500 грн, а також просила визнати за нею право власності на автомобіль «Volvo-960», номерний знак НОМЕР_1, та автомобіль ЗАЗ-110307, номерний знак НОМЕР_2, і зобов'язати її сплатити відповідачу вартість 1/2 частки автомобіля «Volvo-960» у розмірі 17 500 грн та вартість 1/2 частки автомобіля ЗАЗ-110307 у розмірі 2 500 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 3 лютого 2006 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_1 за цією ж адресою, квартиру АДРЕСА_2, а також визнано право власності на автомобіль «Volvo-960», номерний знак НОМЕР_1, та автомобіль ЗАЗ-110307, номерний знак НОМЕР_2.

Зобов'язано ОСОБА_4 сплатити на користь ОСОБА_5 вартість 1/2 частки спільного майна подружжя у сумі 145 000 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог та наявності правових підстав для задоволення позову.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 7 квітня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 3 лютого 2006 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку за апеляційною скаргою ОСОБА_7, який не брав участі у справі, та ухвалюючи рішення про відмову у позові, апеляційний суд, встановивши, що рішенням від 24 січня 2006 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 стягнено заборгованість у сумі 650 980 грн і 17 березня 2005 року державною виконавчою службою відкрито виконавче провадження з виконання ухвали суду від 4 лютого 205 року та накладено арешт на майно боржника, дійшов висновку про передчасність заявлених ОСОБА_4 позовних вимог, оскільки вважав, що позивач має звернутись з позовом про виключення майна з акта опису.

У травні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення апеляційного суду Запорізької області від 7 квітня 2016 року скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яке виділено йому в натурі, тому заявник вважає, що ухвала Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 4 лютого 2005 року про накладення арешту на майно відповідача незаконна. Крім того, заявник вказує на те, суд апеляційної інстанції безпідставно прийняв апеляційну скаргу ОСОБА_7, який не брав участі у справі, оскільки суд не вирішив питання про його права та обов'язки.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до ст. 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд .

11 січня 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що з 15 серпня 1981 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебувають у шлюбі.

За час шлюбу ними набуто майно, що є їх спільною сумісною власністю, а саме: квартиру АДРЕСА_1 за цією ж адресою, квартиру АДРЕСА_2, а також автомобіль «Volvo-960», номерний знак НОМЕР_1, та автомобіль ЗАЗ-110307, номерний знак НОМЕР_2.

Право власності на вказане майно зареєстроване за ОСОБА_5

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Згідно з частиною першою 1 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності обсягу спільно нажитого майна, рівності часток сторін та можливості визнання за позивачем права власності на майно.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку за апеляційною скаргою ОСОБА_7, апеляційним судом встановлено, що у січні 2005 року ОСОБА_7 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 4 лютого 2005 року накладено арешт на належне ОСОБА_5 майно - квартиру АДРЕСА_3 та квартиру АДРЕСА_4, квартиру АДРЕСА_2, а також на автомобіль «Volvo-960», номерний знак НОМЕР_1, та автомобіль ЗАЗ-110307, номерний знак НОМЕР_2.

17 березня 2005 року державною виконавчою службою Світловодського міського управління юстиції на виконання ухвали суду першої інстанції від 4 лютого 2005 року відкрито виконавче провадження та накладено арешт на майно ОСОБА_5

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 січня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_7 стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 боргу у сумі 650 980 грн.

Частиною першою та другою статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення і накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Також апеляційний судом встановлено, що 27 січня 2006 року ОСОБА_4 звернулась з позовом про поділ спільного майна подружжя, який рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 3 лютого 2006 року задоволено.

Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, врахувавши норми закону, дійшов висновку про передчасність заявлених ОСОБА_4 вимог про поділ спільного майна подружжя і відсутність правових підстав для їх задоволення.

Доводи заявника стосовно незаконності ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 4 лютого 2005 року про накладення арешту на належне відповідачу майно безпідставні, оскільки рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, учасниками виконавчого провадження та іншими особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Безпідставними є і доводи стосовно порушення апеляційним судом норм процесуального права при вирішенні питання відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7, який не брав участі у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, у лютому 2015 року ОСОБА_7, який не брав участі у справі, подав апеляційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 3 лютого 2006 року та просив поновити строк на його оскарження.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 5 березня 2015 року поновлено ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження та відкрито провадження в справі за його апеляційною скаргою на вказане рішення суду першої інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 20 травня 2015 року закрито апеляційне провадження в справі за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 3 лютого 2006 року з передбачених статтею 292 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення питання апеляційним судом, підстав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2015 року відмовлено ОСОБА_7 у відкритті касаційного провадження у зазначеній справі на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій.

У подальшому ОСОБА_7 подав до Верховного Суду України заяву про перегляд судових рішень, у якій порушував питання про скасування ухвалених у справі судових рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій та передачу справи на розгляд до суду апеляційної інстанції з передбаченої пунктом другим частини першої статті 355 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, підстави, а саме неоднакового застосування одних і тих самих норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Зміст статті 292 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, свідчить про те, що право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках.

ОСОБА_8, який не брав участі у справі, обґрунтовуючи право на апеляційне оскарження, посилався на те, що оскаржуваним судовим рішенням вирішено питання про його права й обов'язки, оскільки між ним та відповідачем існував судовий спір щодо стягнення боргу за договором позики, на забезпечення виконання якого було накладено арешт на все майно ОСОБА_5 Заявник зазначав, що визнання права власності на майно за ОСОБА_4 унеможливлює виконання судового рішення про стягнення боргу у сумі 650 980 грн.

Верховний Суд України, переглядаючи справу з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі, дійшов висновку, що позбавлення відповідача права власності на майно унеможливлює виконання судового рішення про стягнення з нього на користь ОСОБА_7 суми боргу, унаслідок чого останній має підстави вважати своє право на отримання суми боргу порушеним (правовий висновок викладений у постанові № 6-76 цс16 від 17 лютого 2016 року).

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено з додержанням норм процесуального права і правильним застосування норм матеріального права, висновки якого доводами касаційної скарги не спростовані.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду Запорізької області від 7 квітня 2016 року без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник О. В. Ступак