АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 171/2122/17 22-ц/774/840/К/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2018 року м. Кривий Ріг

справа № 2-36/10

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Кислиця І.В.

сторони

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2010 року, яке постановлено суддею Петренко А.П. у місті Апостолове Дніпропетровської області, -

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2008 року позивач ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, виділ частки з спільної сумісної власності подружжя, про визнання права власності.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 03.08.1999 року вона з відповідачем перебувавала у зареєстрованому шлюбі від якого мають неповнолітню дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Сімейні стосунки припинили у грудні 2007 року.

В період перебування в шлюбі позивачем та відповідачем було придбано трикімнатну квартиру в м. Зеленодольськ Апостолівського району Дніпропетровської області. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 26.03.2002 року відповідач придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Квартира придбана на ім'я відповідача.

У зв'язку з припиненням шлюбних відносин позивач просила визнати квартиру за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Виділити їй 2/3 частину квартири за адресою АДРЕСА_1, що є у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Визнати за нею право власності на 2/3 частину квартири за адресою АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Апостолівського районного суду м. Дніпропетровської області від 17 лютого 2010 року позов задоволено.

Визнано квартиру за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Виділено в окреме користування ОСОБА_2, 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1, яка складається з житлової кімнати, позначеної на плані технічного паспорту № 3, площею 8.1 квадратних метра, лоджії позначеної на плані технічного паспорту № 9, 1/2 частину коридору, кухні, ванної та вбиральні.

Зобов'язано ОСОБА_2 сплатити ОСОБА_1 компенсацію, враховуючи різницю від ідеальної долі а саме 813 гривень.

Виділено в окреме користування ОСОБА_1 2/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1, що складається з житлової кімнати, позначеної на плані технічного паспорту № 2, площею 11,9 метра квадратних, вбудовану шафу, позначеної на плані технічного паспорту № 4, площею 0,7 метра квадратних, житлову кімнату, позначену на плані технічного паспорту №7, площею 20,9 метри квадратних, 1/2 частину коридору, кухні, ванної та вбиральні.

Ухвалою Апостолівського районного суду м. Дніпропетровської області від 21 грудня 2017 року відмовлено в задоволенні заяви відповідача про перегляд заочного рішення.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем по справі при зверненні з позовом до суду не в повній мірі сплачено судовий збір, а він не був повідомлений про розгляд справи та не знав про існування рішення суду.

Крім того, судом першої інстанції не враховано, що спірна квартира була придбана за кошти його батька, які він отримав від продажу квартири, яка була залишена йому у спадок його матір'ю, тобто бабою відповідача.

Крім того відповідач зауважує на тому, що висновок експерта ОСОБА_4 щодо вартості спірної квартири є незаконним, а виділення в його користування кімнати площею 8,1 кв. м є порушенням його прав, як інваліда 1 групи.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_7, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_8, який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони по справі уклали шлюб 03 серпня 1999 року, актовий запис № 48, про що свідчить свідоцтво про одруження серія НОМЕР_1, яке видане 03 серпня 1999 року.

У спільному шлюбі у позивача та відповідача народилася донька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2, яке видане 03 вересня 2003 року. Встановлено, що дитина проживає з позивачем по справі ОСОБА_1

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 26 березня 2002 року, ОСОБА_2, відповідно до договору купівлі-продажу АЕР № 508272, який зареєстрований в реєстрі за № 955, в період шлюбу з позивачем, придбав квартиру в АДРЕСА_1 (а.с.13).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін по справі та існують правові підстави для виділення в окреме користування ОСОБА_2 1/3 частини спірної квартири, яка складається з житлової кімнати, позначеної на плані технічного паспорту № 3, площею 8.1 квадратних метра, лоджії позначеної на плані технічного паспорту № 9, 1/2 частини коридору, кухні, ванної та вбиральні, зобов'язання ОСОБА_2 сплатити ОСОБА_1 компенсацію враховуючи різницю від ідеальної долі а саме 813 гривень, виділення в окреме користування ОСОБА_1 2/3 частини спірної квартири, що складається з житлової кімнати, позначеної на плані технічного паспорту № 2, площею 11,9 метра квадратних, вбудованої шафи, позначеної на плані технічного паспорту № 4, площею 0,7 метра квадратних, житлової кімнати, позначеної на плані технічного паспорту №7, площею 20,9 метри квадратних, 1/2 частини коридору, кухні, ванної та вбиральні.

Проте, повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, з наступних підстав.

За змістом 376 ч.1 п.п.3,4 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Однак, суд першої інстанції дійшов таких висновків при неповному з'ясуванні обставин справи, та з порушенням норм процесуального права.

В силу ч. 3 п. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Колегією суддів встановлено, що відповідача ОСОБА_2 не було належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання і доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими, а тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі про часткове задоволення позовних вимог позивачів, з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1, відповідно до договору купівлі-продажу АЕР № 508272, який зареєстрований в реєстрі за № 955, була придбана на ім'я відповідача по справі ОСОБА_2 в період шлюбу з позивачем ОСОБА_1

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Саме про таке застосування норм ст.ст. 57, 60 СК України зазначено в постановах Верховного Суду України від 19 червня та 02 жовтня 2013 року, від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.

Таким чином, оскільки квартира АДРЕСА_1 була придбана відповідачем під час шлюбу, це майно є спільним сумісним майном подружжя.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції та заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач посилався на те, щоспірна квартира була придбана за кошти його батька, які він отримав від продажу квартири, яка була залишена йому у спадок його матір'ю, тобто бабою відповідача, однак належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин відповідачем не надано.

Натомість, з матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_3, що була залишена у спадок батькові відповідача відчужена не була, а була подарована батьком відповідача ОСОБА_9 ОСОБА_10, про що свідчить договір дарування від 12.04.2002 року, який посвідчений приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу Штефаном В.В. за зареєстрований за № 1264, у зв'язку із чим вказані доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу. Крім того слід зауважити, що договір дарування квартири АДРЕСА_3 був укладений після придбання відповідачем 26.03.2002 року спірної квартири.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача про виділ та збільшення частки в спільної сумісної власності подружжя не підлягають задоволенню, оскільки відсутні правові підстави для задоволення таких позовних вимог, з огляду на наступне.

Статтею 357 ЦК України передбачено, що частки у праві спільної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Згідно положень ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Посилання суду першої інстанції на ті обставини, що спільне майно було пошкоджене відповідачем та на те, що донька позивача та відповідача проживає з ОСОБА_1, у зв'язку із чим необхідно відступити від засад рівності часток співвласників та збільшити частку ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності до 2/3 частин спірної квартири колегія суддів вважає помилковим, оскільки актом про пожежу (а.с.21) від 12.09.2008 року, встановлено причину пожежі в спірній квартирі - необережне поводження з вогнем в стані алкогольного сп'яніння, проте не встановлено, що пожежа сталась саме з вини відповідача ОСОБА_2, а той факт, що донька позивача та відповідача проживає з ОСОБА_1 не є являється підставою для збільшення частки у спільній сумісній власності.

Крім того слід зауважити, що відповідно до ст. 47 ЖК України, норма жилої площі встановлена у розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу, тому виділення відповідачу в користування кімнати площею 8.1 кв. м порушить права відповідача.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, рішення у справі - скасуванню відповідно до ч.2 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення по справі про часткове задоволення позовних вимог про визнання квартири за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1, поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка зареєстрована на ім'я ОСОБА_2 та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/ 2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка зареєстрована на ім'я ОСОБА_12

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2010 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, виділ частки з спільної сумісної власності подружжя, про визнання права власності задовольнити частково.

Визнати квартиру за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Поділити майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка зареєстрована на ім'я ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/ 2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка зареєстрована на ім'я ОСОБА_2.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 червня 2018 року.

Головуючий:

Судді: