Справа № 131/1449/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.09.2018

Іллінецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Олексієнка О.Ю.,

при секретарі Телевань С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Іллінці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Рамбурс», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Голова правління ПрАТ «Рамбурс» Костенко Ліна Анатоліївна про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому вказав, що 01 листопада 2013 року він працював в ПрАТ «Рамбурс» на посаді слюсаря ремонтника.

13 травня 2015 року позивач надав до відділу кадрів повістку оформлену відповідно до Додатку 18 Положення про підготовку і проведення призову громадян України на строкову військову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом, затвердженого Постановою КМ України від 21 березня 2002 року № 352.

Як було роз`яснено позивачу що він зобов`язаний написати заяву про звільнення у зв`язку із призовом на строкову військову службу. Позивач не мав бажання звільнятися із займаної посади, однак, як запевнив його працівник відділу кадрів, що адміністрація відповідача діє у відповідності Закону, та позивач підлягає звільненню.

14 травня 2015 року позивача було звільнено з роботи в зв`язку із призовом на строкову військову службу на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору № 17-3/15 від 14 травня 2015 року.

Позивач вважає своє звільнення протиправним та просить скасувати наказ (розпорядження) про припинення трудового договору № 17-3/15 від 14.05.2016 року ПрАТ «Рамбурс» в частині звільнення його з 14.05.2016 року у зв`язку з призовом на військову службу (ч. 3 ст. 36 КЗпП України), поновити його на посаді слюсаря - ремонтника Приватного акціонерного товариства «Рамбурс» та стягнути з відповідача на його користь 25308,08 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В своїй позовній заяві позивач зазначив, що Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом № 1126-VII від 17.03.2014 р. оголошено проведення часткової мобілізації.

Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України 15 січня 2015 року, та який набрав законної сили 20 січня 2015 року, оголошено проведення часткової мобілізації, в тому числі на території Вінницької області та м. Києві.

В пункті 7 зазначеного Указу Президента України, доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно із статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119 Кодексу законів про працю України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період,закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року.

Законом України від 27 березня 2014 року № 1169- VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» (набрав чинності з 01 квітня 2014 року) внесено зміни до КЗпП України, законів України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», норма щодо збереження за громадянами, які призвані на строкову військову службу на особливий період, місця роботи (посади), середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, набула чинності з 08.02.2015 року на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15 січня 2015 року № 116-VIII, тобто на дату звільнення Позивача була чинною.
Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції на травень 2015 року), за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Отже, на думку позивача, громадянам України, покликаним на строкову військову службу, так само як і мобілізованим на військову службу в період мобілізації, Законом встановлені гарантії щодо збереження робочого місця (посади) на підприємстві, установі, організації і середньої заробітної плати на період не більше одного року.

Трактуючи вказані норми Закону позивач вважає, що звільнивши його на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України відповідач не виконав приписи вказаних норм, невірно застосувавши закон, тому звернувся до суду з цим позовом та просить визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) про припинення трудового договору № 17-3/15 від 14.05.2015 року Приватного акціонерного товариства «Рамбурс» в частині звільнення ОСОБА_1 з 14.05.2015 року у зв`язку з призовом на військову службу поновити його на посаді слюсаря - ремонтника Приватного акціонерного товариства «Рамбурс» з 15.02.2015 року та стягнути з приватного акціонерного товариства «Рамбурс» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 63282,12 грн.

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, проте подали заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують, просять їх задоволити.

Представник відповідача ПрАТ «Рамбурс», будучи належним про час, дату та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, проте подав заяву в якій просив розглядати справу у його відсутність. При цьому відповідачем подано відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач просить в задоволенні позовних вимог відмовити з тих підстав, що згідно норм, чинного на момент звільнення позивача законодавства, на підставі заяви позивача та повістки про його призов на строкову військову службу товариством було видано наказ № 17-3/15 про припинення трудового договору з позивачем.

Суд, розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши представлені докази, приходить до слідуючого висновку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 01.11.2013 року прийнятий на посаду слюсаря - ремонтника ПрАТ «РАМБУРС», що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 (а.с.11,12).

Відповідно до копії наказу (розпорядження) ПрАТ «РАМБУРС» № 17-3/15 від 14 травня 2015 року позивача ОСОБА_1 звільнено з посади слюсара на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП в зв`язку з призовом до лав Збройних Сил України.

Не погодившись із вказаним наказом позивач звернувся до Іллінецького районного суду з позовною заявою про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, однак рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 14.11.2016 року у справі № 131/1449/16-ц в задоволенні його позову було відмовлено.

За результатами апеляційного перегляду вказаного рішення ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 16.12.2016 року, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 14 лютого 2018 року рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 14 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 16 грудня 2016 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У відповідності до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
В своєму позові ОСОБА_1 просить поновити йому строк для звернення до суду, вказуючи, що пропустив його з поважної причини, оскільки проходив військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.

У відповідності до ч. 1 ст. 73 ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.
Дослідивши представлені докази суд приходить до висновку, що позивачеві слід поновити процесуальний строк для звернення до суду, як такий, що пропущений ним з поважних причин.

Щодо вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення від 14.05.2015 року № 17-3/15 в частині звільнення позивача з посади слюсара ремонтника ПрАТ «Рамбурс» та поновлення на роботі суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Судом встановлено, що відповідно до записів, внесених до трудової книжки ОСОБА_1 , (а.с.11,12) 01.11.2013 року його було прийнято на посаду слюсаря - ремонтника ПрАТ «Рамбурс» та 14 травня 2015 року на підставі наказу № 17-3/15 (а.с.13).

Як вбачається з витягу з наказу Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 № 26 від 04.03.2015 року «Про призов громадян України на строкову військову службу до Збройних Сил України в квітні - травні 2015 року» (а.с.16,17) та Іменного списку на військову команду № НОМЕР_2 , що направляться з Іллінецького ОРВК на обласний збірний пункт для відправлення у військову частину від 18 травня 2018 року (а.с.18) позивача ОСОБА_1 було призвано на військову службу до Збройних Сил України.

Згідно довідки військової частини польова пошта ВО331 (а.с.15) позивач 20.05.2015 зарахований до списків частини.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (чинної на час виникнення спірних правовідносин) підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.

Указом Президента України від 14 січня 2015 року №113-VIII «Про часткову мобілізацію», оголошено проведення часткової мобілізації, в тому числі й на території Полтавської області.

Згідно п. 7 Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно зі ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 119 КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року.

Особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація - це комплекс заходів, які здійснюються в мирний час з метою підготовки національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, підприємств, організацій, установ на функціонування в умовах особливого періоду.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Як зазначено в ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

З 11 червня 2015 року ч. 3 ст. 119 КЗпП України діє у новій редакції, а саме слова «призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» замінено словами «призваними на строкову військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період». При цьому, слова «військова служба» охоплюють слова «строкова військова служба».

Статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», норми якого кореспондуються з «Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008), види військової служби визначено як: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також - вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Виходячи із вище наведеного, суд дійшов висновку, що звільнення позивача ОСОБА_1 з посади слюсаря - ремонтника ПрАТ «Рамбурс» на підставі п. 3 ч.1 ст.36 КЗпП України відбулося з порушенням норм трудового законодавства, оскільки призов позивача на строкову військову службу здійснювався під час дії Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», яким оголошено часткову мобілізацію, що проводилась у три черги протягом 210 діб 2015 року, у тому числі на території Вінницької області. Тобто на час дії особливого періоду в Україні, і на позивача поширювались гарантії та пільги, в тому числі збереження місця його роботи та посади, середній заробіток на даному підприємстві.

Так, ч. 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Крім того, відповідно до п. 5 розд. IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Крім того, положеннями розд. III Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Ураховуючи, що звільнення ОСОБА_1 відбулося 14 травня 2015 року, то середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за березень - квітень 2015 року.

Відповідно до довідки ПрАТ «Рамбурс» від 21 липня 2016 року заробітна плата ОСОБА_1 за березень (1791,67 грн.) квітень (1738,02 грн.) 2017 року склала 3, 529 грн. тому середньоденна заробітна плата складає: 3, 529 грн. / 42 робочих дні = 84 грн. 04 коп.

При цьому кількість робочих днів в березні та квітні 2015 року становить 42 робочих днів.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Час вимушеного прогулу з 15 травня 2015 року до 04 вересня 2018 року складає 828 робочих днів.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_2 за період з 15 травня 2015 року до 04 вересня 2018 року складає 69, 585 грн.
Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за позовною вимогою про поновлення на роботі та стягненні заробітної плати за чкас вимушеного прогулу, судовий збір стягненню з відповідача не підлягає.

Керуючись ст.ст. 59-61, 88, 208, 212-218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити повністю.
Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду.
Визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) Приватного акціонерного товариства «Рамбурс» про припинення трудового договору № 17-3/15 в частині звільнення ОСОБА_1 з 14.05.2015 року у зв`язку з призовом на військову службу.
Поновити ОСОБА_1 з 14.05.2018 року на посаді слюсара ремонтника Приватного акціонерного товариства «Рамбурс».
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Рамбурс» на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 69 ( шістдесят дев`ять тисяч п`ятсот вісімдесят п`ять) грн. з утриманням при виплаті значеної суми, передбачених законом податків та обов`язкових платежів.
Допустити до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через суд, що ухвалив рішення шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: