Постанова

Іменем України

10 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 711/9608/16-ц

провадження № 61-13333св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Департамент соціальної політики Черкаської міської ради,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкас від 06 березня 2017 року у складі судді Скляренко В. М. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 06 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Бондаренка С. І., Вініченка Б. Б., Новікова О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року Департамент соціальної політики Черкаської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно виплаченої щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач надав недостовірну інформацію про свій майновий стан при зверненні до Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради із заявою від 22 жовтня 2014 року про призначення щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача на користь Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради надміру виплачені бюджетні кошти у вигляді щомісячної адресної допомоги за період з 22 жовтня 2014 року по 21 квітня 2015 року у сумі 5 323,96 грн, оскільки ОСОБА_4 добровільно їх не повернув.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкас від 06 березня 2017 року позов Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно виплаченої щомісячної адресної допомоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради виплачену державну щомісячну адресну допомогу у сумі 5 323,96 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 на праві власності належить 1/3 частина двокімнатної квартири АДРЕСА_1, якою він має право не тільки володіти та розпоряджатись, а й користуватись, тобто проживати, крім того, ОСОБА_4 має юридичну можливість фактичного впливу на належну йому частку квартири і місце його фактичного проживання не може впливати на зміст права власності, у тому числі і на праві володіння. А тому відповідач безпідставно отримував щомісячну адресну допомогу передбачену особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території, у період з 22 жовтня 2014 року по 21 квітня 2015 року, загальна сума якої становить 5 323,96 грн, та на вимогу позивача добровільно не повернув її.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 06 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Придніпровського районного суду м. Черкас від 06 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 06 квітня 2017 року, в якій просив скасувати зазначенні судові рішення та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, а судові витрати стягнути з позивача, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказував на те, що суди першої та апеляційної інстанції помилково зробили висновок, що наявність права власності на частину житлового приміщення є достатнім доказом здійснення володіння цим житловим приміщенням в цілому, а саме поняття «володіння» як таке, що за змістом тільки співпадає з поняттям «право володіння», а частина житлового приміщення не може розглядатись як житлове приміщення в цілому.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі заяви ОСОБА_4 № 102 від 22 жовтня 2014 року про призначення місячної адресної допомоги особам рішенням Управління праці та соціального захисту населення Соснівського району Департаменту соціальної політки Черкаської міської ради (далі - Управління) про призначення допомоги переміщеним особам на проживання ОСОБА_4 та членам його сім'ї (він та його дружина - ОСОБА_5, яка надала письмову згоду на виплату вказаної допомоги ОСОБА_4), було призначено щомісячну адресну грошову допомогу.

За період з 22 жовтня 2014 року по 21 квітня 2015 року відповідачу ОСОБА_4 було виплачено грошову допомогу в сумі 5 323,96 грн.

Механізм надання тимчасової державної допомоги переміщеним особам на проживання регламентує Порядок призначення та виплати щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 № 505 (далі - Порядок). Відповідно до даного Порядку грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням і виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців.

Грошова допомога особам, які переміщуються, призначається на сім'ю та виплачується одному з її членів за умови надання письмової згоди довільної форми про виплату грошової допомоги цій особі від інших членів сім'ї.

У заяві на призначення тимчасової допомоги ОСОБА_4 зазначив, що у нього та будь-кого із членів його сім'ї відсутнє у володінні житлове приміщення, розташоване в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції. При цьому був проінформований, що подана ним інформація може бути перевірена органом соціального захисту населення для забезпечення цільового використання бюджетних коштів. Крім того, ОСОБА_5 у своїй заяві № НОМЕР_1 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи також зазначила, що у неї та будь-кого із членів її сім'ї відсутнє у володінні житлове приміщення.

Відповідно до пункту 6 Порядку (в редакції, чинній на час виникнення цих правовідносин) грошова допомога не призначається у разі, коли будь-хто з членів сім'ї має у володінні житлове приміщення, розташоване в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції.

Відповідно до пункту 10 Порядку уповноважені органи мають право перевіряти обґрунтованість видачі та достовірність документів, поданих для призначення грошової допомоги, а також здійснювати запити на безоплатній основі та отримувати відомості від підприємств, установи та організацій усіх форм власності, необхідні для призначення грошової допомоги та контролю правильності її надання.

Під час проведення перевірки правильності та повноти інформації, яка надається заявниками для призначення щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам, 29 березня 2016 року було виявлено, що відповідно до відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_4 належить на праві приватної власності 1/3 частини двокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка зареєстрована за ним, ОСОБА_4, 12 вересня 2008 року на підставі свідоцтва про право власності від 04 вересня 1997 року, виданого Сумським виробничим об'єднанням «Електрон», реєстраційний номер 24687425.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно від 29 березня 2016 року № 56220011 ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 04 вересня 1997 року належить 1/3 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Відповідач був зобов'язаний повідомити Управління про наявність у його власності вказаного майна, але цього не зробив.

У зв'язку з цим відповідачу ОСОБА_4 були надміру виплачені бюджетні кошти у вигляді щомісячної адресної допомоги за період з 22 жовтня 2014 року по 21 квітня 2015 року у сумі 5 323,96 грн.

Відповідно до пункту 11 Порядку (у редакції, чинній на час виникнення правовідносин) уповноважений представник сім'ї, якому призначено грошову допомогу, зобов'язаний повідомляти уповноваженому органу про зміну обставин, які впливають на призначення грошової допомоги, протягом трьох днів з дня настання таких обставин. Суми грошової допомоги, виплачені надміру внаслідок подання документів з недостовірними відомостями, повертаються на вимогу уповноваженого органу. У разі відмови добровільного повернення надміру перерахованих сум грошової допомоги вони стягуються у судовому порядку.

Управлінням було проведено перевірку правильності та повноти інформації, наданої на призначення соціальної допомоги заявником, в ході якої було встановлено, що відповідачем подано недостовірну інформацію про свій майновий стан, про що складено відповідний Акт № 229 від 20 квітня 2016 року про проведення перевірки правильності та повноти інформації, що надається заявниками для призначення соціальної допомоги.

На підставі вказаних даних Управлінням було надіслано повідомлення ОСОБА_4 про повернення коштів по надмірно отриманій допомозі за вих. № 1809/28-1/01-11/08 від 21 квітня 2016 року.

Однак, відповідач добровільно не повернув надмірно отриману допомогу у сумі 5 323,96 грн, тому позивач був змушений звернутися до суду.

Отже, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, які керуючись вищезазначеними нормами матеріального права, правильно оцінивши зібрані у справі докази, дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_4, який надав недостовірні відомості про відсутність у нього житла, нарахованої та виплаченої йому адресної допомоги.

Посилання заявника на те, що суди першої та апеляційної інстанції помилково витлумачили поняття «володіння» як таке, що співпадає тільки за змістом з поняттям «право володіння» та не обґрунтували належною підставою правомірність такого тлумачення стосовно пункту 6 Порядку надання щомісячної адресної допомоги, не заслуговує на окрему увагу, оскільки зводиться до іншого тлумачення норм права, ніж здійснене судом.

За нормами статті 317 ЦК України до змісту права власності належать три складові, а саме право володіння, користування та розпорядження.

Відносинам власності як суспільним майновим відносинам притаманний вольовий характер, що виявляється в можливості власника своєю волею володіти, користуватися й розпоряджатися належним йому майном. На зміст права власності, в тому числі і на право володіння, не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Таким чином, наявність у відповідача частки у власності житлового приміщення (квартири) є підтвердженням наявності у нього права володіння цією квартирою як складової права власності.

Тому доводи касаційної скарги, що наявність права власності на частину житлового приміщення є недостатнім доказом здійснення володіння цим житловим приміщенням в цілому, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, які ґрунтуються на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а отже не підлягають скасуванню.

Доводи ОСОБА_4про те, що він починаючи з 2010 року і по тепер не здійснював фактичного володіння частиною житлового приміщення, що розташоване в м. Суми, є безпідставними, оскільки на день винесення рішення відповідачем не було надано суду жодного доказу про те, що двокімнатна квартира № АДРЕСА_1, не належить йому на праві власності.

Твердження заявника, що позивач при зверненні до суду посилався на пункт 6 Порядку у редакції, яка не була чинною на момент ухвалення рішення, (Постанова Кабінету Міністрів України від 31 березня 2015 року № 212 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 505», яка набрала чинності 23 квітня 2015 року), однак, установивши фактичні обставини справи, суд правильно аргументував своє рішення по суті. Помилкове зазначення у тексті оскаржуваних рішень іншої редакції пункту 6 Порядку не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, суди першої й апеляційної інстанції, з дотриманням вимог статей 263, 264, 382 ЦПК України, забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, прийняли рішення з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів судом касаційної інстанції, проте особою, що подала касаційну скаргу, не враховано положення частини першої статті 400 ЦПК України, відповідно до якого суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкас від 06 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г. І.Усик