Провадження № 2/200/4009/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«13» вересня 2018 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Женеску Е.В.

за участю секретаря: Сокол І.С.

розглянувши у спрощеного позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

ВСТАНОВИВ:

21 вересня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеною позовною заявою.

В обґрунтування позову вказав, що йому належить на праві приватної власності обєкт нерухомого майна автостоянка, розташована за адресою м. Дніпро, вул. Гладкова, 7Б, на підставі договору купівлі-продажу автостоянки від 11.08.2000 року. Право власності зареєстровано в Державного реєстрі речових прав на нерухоме майно від 06.11.2014 року. З червня 2016 року та по теперішній час ОСОБА_2 протиправно, без згоди позивача як власника, володіє вказаною автостоянкою, у позивача взагалі відсутній доступ до автостоянки.

З урахуванням викладеного, позивач просить суд витребувати з незаконного володіння відповідача автостоянку на 45 машин, що складається з: А сторожка мет., № 1, 2, 3 спорудження, І мостіння, яка знаходиться за адресою Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Гладкова, 7Б, на користь позивача.

Ухвалою суду від 07 листопада 2017 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, та призначено до розгляду по суті у судовому засіданні.

Відповідач 01.02.2018 року надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що він на законних підставах набув право власності на спірну автостоянку. Так, 07.07.2015 року приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_3 було зареєстровано за ПП «ОПО» право власності на автомобільну стоянку за адресою м. Дніпро, вул. Гладкова, 7А. В подальшому в процедурі банкрутства ПП «ОПО» у справі № 904/8989/15 з прилюдних торгів було продано вказану автостоянку, та право власності перейшло до ОСОБА_4, про що приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право власності від 04.03.2016 року. 31 травня 2016 року між відповідачем та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу щодо даної автостоянки, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_5 Тому відповідно до вимог ч.2 ст.388 ЦК України майно, яке було продано в порядку, встановленому для виконання судових рішень, не може бути витребувано у добросовісного набувача. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою суду від 14 травня 2018 року визначено здійснювати судовий розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, з призначенням судового засідання на 14 червня 2018 року.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 є власником автостоянки на 45 автомашин, щоскладається з: А сторожка мет., № 1, 2, 3 спорудження, І мостіння, яка знаходиться в м. Дніпропетровську, вул. Гладкова, 7б, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 11 серпня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.11.2014 року.

Доводи позивача щодо позбавлення його можливості володіти належним йому нерухомим майном та позбавлення доступу до цього майна підтверджуються наявними у матеріалах справи копіями судових рішень.

Так, ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2017 року у справі № 804/8312/16 за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування податкових повідомлень-рішень встановлено, що «з 09 травня 2014 року ОСОБА_1 не користується земельною ділянкою та автостоянкою, яка розміщена на ній, внаслідок незаконного вибуття її з користування. Так, 09 травня 2014 року автостоянку, яка розміщена на земельній ділянці за адресою: вул. Гладкова, 7-Б, м. Дніпропетровськ зайняло Приватне підприємство «АЛЬФА-МУР», представники якого демонтували та вивезли належне позивачу приміщення для охорони - сторожку металеву та встановили власну тимчасову споруду на території автостоянки. В червні 2016 року земельну ділянку та розміщену на ній автостоянку зайняла фізична особа-підприємець ОСОБА_2. Факт незаконного використання Приватним підприємством «АЛЬФА-МУР» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 земельною ділянкою та розміщеною на ній автостоянкою підтверджується наступними доказами. 19.02.2014 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради прийнято рішення № 70 Про затвердження Переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів у м. Дніпропетровську. Зазначеним рішенням до вказаного Переліку включено майданчик для паркування транспортних засобів по вул. Гладкова, 7-Б у м. Дніпропетровську. 05.05.2014 року між Комунальним підприємством «МІСЬКАВТОПАРК» Дніпропетровської міської ради та Приватним підприємством «АЛЬФА-МУР» укладено договір №306 АП про організацію та експлуатацію майданчика для паркування, відповідно до якого Приватному підприємству «АЛЬФА-МУР» надано користування за плату майданчик для паркування транспортних засобів комунальної форми власності, що розташований за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Гладкова, 7-Б. 07.07.2014 року Державною інспекцію сільського господарства в Дніпропетровській області проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства Приватним підприємством «АЛЬФА-МУР», за результатами якої складено акт № 242/02. Перевіркою встановлено, що земельна ділянка за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Гладкова, 7-Б, фактичне розміщення автостоянки, самовільно зайнята Приватним підприємством «АЛЬФА-МУР» під розміщення стоянки транспортних засобів та використовувалася за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) та за відсутності вчиненого правочину щодо вказаної земельної ділянки».

Вибуття із володіння позивача спірної автостоянки поза його волею підтверджується також рішеннями господарського суду Дніпропетровської області від 26.11.2015 року у справі № 904/10030/14 та від 18.11.2015 року у справі 3 904/8311/14.

Відповідно до ч.4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Суд звертає увагу, що відповідачем не спростовано викладені у наведених рішеннях суду обставини.

Згідно акту старшого державного виконавця Бабушкінського ВДВС міста Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_7 від 22 червня 2016 року, складеному при примусовому виконанні наказу господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/10030/14 про зобовязання ПП «Альфа-Мур» усунути перешкоди ФОП ОСОБА_1 в користуванні автостоянкою, власником автостоянки за адресою вул. Гладкова, 7 є ФОП ОСОБА_2.

Як вбачається з відзиву відповідача ОСОБА_2, він не заперечує факт того, що спірна автостоянка знаходиться у його фактичному володінні, та стверджує, що він є власником вказаної автомобільної стоянки.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст.388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд повинен встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння. (Постанова Верховного Суду України від 02.03.2016 р. у справі № 6-3090цс16).

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами ст. ст.387, 388 ЦК України. Пунктом 19 вказаної Постанови передбачено, що застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі ст.387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

За змістом вказаної статті право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею.

Суд зазначає, що немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді.

З наявних в матеріалах справи доказів суд встановив, що спірне майно вибуло з володіння позивача поза його волею.

Суд критично ставиться до посилання відповідача в обґрунтування заявлених вимог на ч.2 ст. 388 ЦК України, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Як зазначено в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав», де визначено, що застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.

Разом з тим, по-перше, відповідач не є особою, яка безпосередньо придбала майно на публічних торгах, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, оскільки, з його відзиву вбачається, що він придбав майно на підставі договору-купівлі продажу у ОСОБА_4

По-друге, відповідач не надав жодного доказу на підтвердження своїх доводів про те, що спірне майно було продано в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.3, 4, 5 ст. 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Відповідно до ч.1 ст. 84 ЦПК України Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Разом з тим, відповідач не надав жодного доказу на підтвердження своїх доводів, не обгрунтував причини їх неподання, не заявив клопотання про витребування доказів.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного наявного в матеріалах справи доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на відповідача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) автостоянку на 45 машин, що складається з: А сторожка мет., № 1, 2, 3 спорудження, І мостіння, яка знаходиться за адресою Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Гладкова, 7Б, на користь ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1540 грн. 61 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя: Е.В. Женеску