Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 457/1258/14-ц

провадження № 61-5030св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, орган опіки та піклування Трускавецької міської ради Львівської області, приватний нотаріус Трускавецького міського нотаріального округу Львівської області Кіселичник Ірина Миронівна,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 23 січня 2015 року в складі судді Марчука В. І. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2016 року в складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Мікуш Ю. Р.,

Федоришина А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, органу опіки та піклування Трускавецької міської ради Львівської області, приватного нотаріуса Трускавецького міського нотаріального округу Львівської області Кіселичник І. М., про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним договору дарування.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка на АДРЕСА_1, яка набута нею на підставі договору купівлі-продажу від 24 грудня 2003 року, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку. Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 16 червня 2006 року визнано недійсним договір купівлі-продажу від 24 грудня 2003 року спірної земельної ділянки. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 21 січня 2013 року скасовано вказане вище рішення суду від 16 червня 2006 року та відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним правочину, на підставі якого ОСОБА_2 набула право власності на спірне майно. Проте, ОСОБА_3 02 жовтня 2012 року подарував вказану земельну ділянку своїй дочці ОСОБА_4, тобто безпідставно розпорядився майном, яке не належало йому.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просила: витребувати земельну ділянку на АДРЕСА_1

з незаконного володіння ОСОБА_4; визнати недійсним договір дарування цієї земельної ділянки, укладений 02 жовтня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4; визнати за ОСОБА_2 право власності на спірну земельну ділянку.

Заочним рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 23 січня 2015 року позов задоволено частково. Витребувано земельну ділянку на АДРЕСА_1, площею 0,0404 га, що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 як покупцем та ОСОБА_8 як продавцем, посвідченого 24 грудня 2003 року приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Львівської області Скрипченко А. Д., та державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 16 березня 2004 року, з незаконного володіння ОСОБА_4 Визнано за ОСОБА_2 право власності на спірну земельну ділянку. У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 16 червня 2006 року, яким договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки визнано недійсним та визнано за ОСОБА_3 право власності на неї, скасовано рішенням апеляційного суду Львівської області від 21 січня 2013 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні цих позовних вимог, тому власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача та визнання права власності на спірне майно, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2016 року заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що земельна ділянка вибула з володіння власника (позивача) на підставі рішення суду, яке скасоване, тобто поза її волею. Вказана земельна ділянка набута ОСОБА_4 безоплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, тому власник має право витребувати таке майно від добросовісного набувача за правилами статті 388 ЦК України. Коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що земельна ділянка була правомірно відчужена ОСОБА_4, оскільки на час укладення договору дарування рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 16 червня 2006 року було чинним, тобто ОСОБА_3 мав право розпоряджатися спірним майном.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 04 грудня 2003 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0404 га, яка знаходиться на АДРЕСА_1. Вказаний договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Львівської області Скрипченко А. Д. 24 грудня 2003 року.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 16 червня 2006 року визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_2, визнано за ОСОБА_3 право власності на спірну земельну ділянку площею 0,0404 га для обслуговування 1/2 ідеальної частини житлового будинку на АДРЕСА_1 за заповітом ОСОБА_8 від 10 січня 2003 року.

ОСОБА_3 на підставі рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 16 червня 2006 року зареєстрував право власності на спірну земельну ділянку, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку.

02 жовтня 2012 року ОСОБА_3 подарував неповнолітній дочці ОСОБА_4 земельну ділянку на АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Львівської області Кіселичник І. М.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 21 січня 2013 року скасовано рішення Трускавецького міського суду Львівської області

від 16 червня 2006 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, який укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_2, та визнання за ОСОБА_3 права власності на це майно.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що спірна земельна ділянка вибула з власності ОСОБА_2 на підставі рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 16 червня 2006 року, яке в подальшому було скасовано.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

На підставі викладеного суди дійшли обґрунтованого висновку, що, оскільки спірна земельна ділянка вибула без волі її власника ОСОБА_2, то вона має право витребувати це майно від добросовісного набувача на підставі статті 388 ЦК України.

Також суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, оскільки це майно придбане за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, тому власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Оскільки право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку на АДРЕСА_1 не визнається відповідачами, тому суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову в цій частині.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що на час укладення договору дарування рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 16 червня 2006 року було чинним, тобто ОСОБА_3 мав право розпоряджатися спірним майном та відчужити його ОСОБА_4, оскільки вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 23 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В.Пророк

І.М. Фаловська

С. П.Штелик