Справа № 161/3918/18
Провадження № 2/161/1813/18
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2018 року м.Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Гриня О.М.,

при секретарі Єдинак А.М.,

з участю представника позивача - адвоката ОСОБА_1,

представника відповідача - адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійснення права власності на земельні ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності на земельні ділянки.

Свій позов обґрунтовує тим, що рішенням Луцької міської ради від 13.11.2010 року № 68/20 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд було передано у спільну сумісну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0701 га по АДРЕСА_3, що посвідчено державним актом серії НОМЕР_1 з додатком серії НОМЕР_2, зареєстрованим управлінням Держкомзему у м.Луцьку в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 18.04.2011 року за № 00049. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31.01.2013 року, яке набрало законної сили ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виділено в натурі частини земельної ділянки по АДРЕСА_3 площею 0,0095 га кожній, решту земельної ділянки площею 0,0511 га залишено у їх спільному користуванні. На момент подачі позову право власності на вищевказані земельні ділянки не оформлене належним чином. На частині земельної ділянки спільного користування площею 0,0511 га по АДРЕСА_3 розташований двоквартирний житловий будинок.

Квартира № 1, загальною площею 109, 7 кв.м., згідно договору купівлі-продажу від 21.04.2006 року належить на праві власності ОСОБА_4 Квартира № 2, загальною площею 112,3 кв.м., згідно свідоцтва про право власності на житло № 234-р від 23.01.1997 року, договору про визначення часток в нерухомому майні, що є спільною сумісною власністю від 14.06.2010 року та договору дарування квартири від 26.06.2010 року належить на праві власності ОСОБА_3

До передачі квартир у власність громадян житловий будинок АДРЕСА_3 загальною площею 222,9 кв.м. перебував на балансі житлово-комунального підприємства №1. Відповідно до схеми розподілу земельної ділянки на частині земельної ділянки спільного користування площею 0,0511 га крім житлового будинку розташований безхазяйний хлів-гараж «Б-1». Ця господарська будівля збудована до приватизації квартир без відповідного дозволу, на балансі ЖКП №1 не перебувала та, відповідно, не була приватизована разом з квартирами. В технічному паспорті на квартиру №1, виготовленому станом на 26.11.2008 року, хлів-гараж «Б-1» позначено як самочинно збудований.

Відповідач ОСОБА_4 зайняла дану будівлю, здійснила поліпшення цього приміщення та самостійно користується ним. Господарська будівля затінює належну позивачу земельну ділянку площею 0,0095 га. Під дією атмосферних опадів, які стікають з покрівлі хліва-гаража «Б-1» ця земельна ділянка перетворюється на болото.

Використанням безхазяйного хліва-гаража «Б-1» відповідач ОСОБА_4 чинить позивачу перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження вищевказаними земельними ділянками, які, на думку ОСОБА_3, можна усунути шляхом знесення господарської будівлі, проте відповідач відмовляється в добровільному порядку звільнити хлів-гараж «Б-1» та знести його разом з позивачем.

У зв'язку з вищенаведеним позивач просить усунути перешкоди у здійсненні нею права власності на земельну ділянку спільного користування площею 0,0511 га та земельну ділянку площею 0,0095 га по АДРЕСА_3, шляхом знесення відповідачем ОСОБА_4 разом з позивачем безхазяйного хліва-гаража «Б-1», стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Відповідачем, через свого представника, 24.07.2018 року подано до суду відзив на позовну заяву, в якому ОСОБА_4, позовні вимоги вважає безпідставними, оскільки позивачем не надано жодних доказів, які підтверджують те, що на хлів-гараж «Б-1» поширюється правовий режим безхазяйного майна. Вказана будівля є допоміжним приміщенням та відповідно до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не потребує окремої приватизації та передається у власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир чи багатоквартирних будинків.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні за безпідставністю. Додатково суду пояснив, що спірний хлів-гараж згідно з даними інвентаризаційної документації знаходиться на території багатоквартирного будинку з 1946 року, що в свою чергу підтверджується відомостями технічного паспорту, який є невід'ємною частиною правовстановлюючих документів на квартири сторін. Дане приміщення знаходиться на земельній ділянці спільного користування та є допоміжним приміщенням, право власності на яке ні за ким із співвласників не зареєстроване та не потребує такої реєстрації згідно вимог закону.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до акту від 12.08.1999 року двоквартирний житловий будинок АДРЕСА_3 було знято з балансу ЖКП № 1 у зв'язку з приватизацією квартир (а.с. 11).

Власником квартири АДРЕСА_1, згідно договору-купівлі продажу від 21.04.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Куртою Н.В. та зареєстрованого в реєстрі № 796, є ОСОБА_4 (а.с. 18).

Власником квартири АДРЕСА_2, згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом по приватизації житлового фонду виконавчого комітету Луцької міської ради від 23.01.1997 року за № 234-р, договору про визначення часток в нерухомому майні, що є спільною сумісною власністю № 1011 від 14.06.2010 року та договору дарування № 1092 від 21.06.2010 року, посвідченими приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ващук В.Ф., є ОСОБА_3 (а.с. 12-15).

Відповідно до технічного паспорту від 26.11.2008 року на квартиру АДРЕСА_1 на спільній ділянці знаходиться хлів-гараж Б-1 (а.с. 19).

Відповідно до вищезазначеного акту від 12.08.1999 року, будь-які відомості про наявність вказаного хліву-гаражу Б-1 до зняття його з балансу ЖКП № 1 відсутні.

Рішенням Луцької міської ради № 68/20 від 13.11.2010 року безоплатно, у спільну сумісну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, передано земельну ділянку площею 0,0701 га по АДРЕСА_3 (а.с. 21).

На підтвердження права власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на земельну ділянку видано державний акт серії НОМЕР_3 з додатком серії НОМЕР_4, зареєстрований управлінням Держкомзему у м. Луцьку в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 18.04.2011 року за № 00049 (а.с.23-24).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31.01.2013 року, яке набрало законної сили ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виділено в натурі частини земельної ділянки по АДРЕСА_3 площею 0,0095 га кожній, решту земельної ділянки площею 0,0511 га залишено у їх спільному користуванні (а.с. 25-26).

На момент подачі позову право власності на вищевказані земельні ділянки не оформлене належним чином.

Відповідно до схеми розподілу земельної ділянки, доданої до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 7990 від 28.12.2012 року на частині земельної ділянки спільного користування площею 0,0511 га по АДРЕСА_3 розташований двоквартирний житловий будинок (а.с. 30).

Відповідно до норма ст. 86 Земельного кодексу України (далі- ЗК України) земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Згідно ч.2,3 ст. 89 ЗК України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом.

Відповідно до положень ст. 369 Цивільного кодексу України (далі- ЦК України) співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_2 станом на 16.01.2012 року в спільній власності та користуванні між квартирою №1 (власник ОСОБА_4.) та квартирою №2 (власник ОСОБА_3.) знаходяться підвал площею 53,1 кв.м., коридор VI, сходова VIІ, сходова VIІІ, площею 16,5 кв.м., гараж Б-1, горище та огорожа 1 (а.с. 63).

Отже, спірний гараж Б-1 знаходиться на земельній ділянці спільного користування та перебуває у спільній власності позивача та відповідача.

Вказана господарська будівля збудована до проведення приватизації квартир, дозволи на її зведення відсутні.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

До того ж, відповідно до роз'яснень, наданих постановою Верховного суду України від 19.04.2017 у справі № 6-129цс17 поняття самочинного будівництва визначено в ЦК України через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо цей об'єкт: 1) збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети;2) збудований без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до частини 4 статті 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою. Збудований об'єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об'єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Будь-яка інформація про наявність у хліву-гаража Б-1 статусу самочинно збудованої будівлі, як зазначено позивачем у позовній заяві, не підтверджується належними доказами та наявними в справі матеріалами, тому норми правового режиму для самочинно збудованої будівлі в даному випадку застосовані бути не можуть.

Відповідно до ст.355 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації.

Згідно п.86 Порядку обліку безхазяйного майна закріпленого постановою Кабінету міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 датою та часом взяття на облік безхазяйного нерухомого майна вважаються дата та час реєстрації відповідної заяви, за результатом розгляду якої державним реєстратором прийнято рішення щодо взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Зважаючи на зазначені положення, вимоги ОСОБА_3 щодо знесення вищевказаної будівлі, як безхазяйного майна, також не заслуговують на увагу, оскільки зазначена будівля немає такого статусу у встановлено законом порядку. Будь-які докази на підтвердження того, що вказаний об'єкт нерухомості є безхазяйним позивачем не надано.

Судом встановлено, що квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перейшли у їх власність в порядку приватизації.

Відповідно до положень ч.2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Отже, можна зробити висновок, що, гараж-хлів Б-1, є допоміжним приміщенням, та окремої реєстрації не потребує.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем, в свою чергу не надано суду належних доказів на обґрунтування своїх позовних вимог, а саме підтвердження факту неможливості врегулювання спору в добровільному порядку у зв'язку з відмовою відповідача від пропозиції ОСОБА_3 щодо спільного знесення будівлі та доказів звернення позивача до відповідача з такими пропозиціями, фактів спричинення шкоди, що завдається земельній ділянці належній позивачу на праві власності під дією атмосферних опадів, фактів будь-яких порушень будівельних норм, встановлених із застосуванням спеціальних знань в цій сфері тощо.

Зважаючи на вищевикладене, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову та відмову у його задоволені.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, у разі відмови - на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 77, 81, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 16, 369, 391 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійснення права власності на земельні ділянки відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду .

Суддя Луцького міськрайонного суду О.М. Гринь

Волинської області