АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/7564/17 22-ц/774/1313/К/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2018 року м. Кривий Ріг

справа № 212/7564/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, у порядку ч.13 ст. 7, ч.2 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 21 березня 2018 року, яке постановлено суддею Пустовітом О.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПАТ «Південний ГЗК») про відшкодування моральної шкоди внаслідок професійного захворювання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що працюючи протягом тривалого часу у відповідача водієм автотранспортного засобу БілАЗ, на вивезені гірничої маси із кар'єра дільниці технологічного транспорту гірничотранспортного цеху у періоди з 17.08.1987 року по 04.10.1996 року та з 07.08.1997 по 27.02.2000 року в шкідливих умовах праці, він отримав професійні захворювання, у зв'язку із чим висновком МСЕК від 08.04.2011 року йому вперше встановлено втрату професійної працездатності у загальному розмірі 30% та третю групу інвалідності. При переогляді висновком МСЕК від 21.04.2015 року йому була встановлена втрата професійної працездатності 30 %, третя група інвалідності, безстроково.

Позивач вважає, що у зв'язку з отриманим професійним захворюванням, йому спричинено моральну шкоду, а тому просив суд стягнути на його користь з ПАТ «Південний ГЗК» в рахунок відшкодування моральної шкоди 30000 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових стягнень та платежів.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 21 березня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Південний ГЗК» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди - 20000 грн. без урахування податку з доходів фізичних осіб. Стягнуто з ПАТ «Південний ГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПАТ «Південний ГЗК», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог. Зокрема, представник відповідача вважає, що позивачем не було надано суду доказів того, що відповідач є винним в отриманні позивачем професійного захворювання, оскільки позивач звільнився з підприємства відповідача в 2000 році, а Акт розслідування професійного захворювання № 4 від 11.03.2011 року був складений на іншому підприємстві, тобто позивач працював у шкідливих умовах праці і на інших підприємствах. Крім того, судом не враховано, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці, а відповідач забезпечував його засобами колективного та індивідуального захисту і скорочував час дії шкідливих факторів виробництва відповідно до норм законодавства.

Представник ПАТ «Південний ГЗК» вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги, що причинно-наслідковий зв'язок існує між професійним захворюванням позивача і діями самого потерпілого, які виражаються у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, а відповідач не має можливості обмежити тривалість роботи працівника в шкідливих умовах праці.

Також, на думку представника ПАТ «Південний ГЗК», позивачем не доведено факту спричинення йому моральної шкоди жодними доказами, а також необґрунтовано розмір стягнутої моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на його думку, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 травня 2018 року відкрито апеляційне провадження по апеляційній скарзі Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 21 березня 2018 року, та визначено, що, відповідно до Указу Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року, пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України, справа підлягає розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи в порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 працював на ПАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» водієм автотранспортного засобу БілАЗ, на вивезені гірничої маси із кар'єра дільниці технологічного транспорту гірничотранспортного цеху у періоди з 17.08.1987 року по 04.10.1996 року та з 07.08.1997 по 27.02.2000 року.

Згідно Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 11 березня 2011 року позивачу був встановлений наступний діагноз - вібраційна хвороба першої - другої ст. від дії комбінованих вібрацій з синдромами полірадикулонейропатії, деформуючий артроз дбібних суглобів кістей, церебрально-периферичної ангіодистонії. Професійне захворювання виникло за таких обставин, зокрема, працюючи з 17.08.1987 року по 04.10.1996 року та з 07.08.1997 по 27.02.2000 року водієм автомобіля БілАЗ на вивезенні гірничої маси із кар'єра дільниці технологічного транспорту гірничо-транспортного цеху ВАТ «ПівденГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «ПівденГЗК» виконував роботи, що супроводжувались дією на організм вібрації, рівень якої перевищував ГДР.

Згідно з актом розслідування хронічного професійного захворювання від 11 березня 2011 року причиною зазначених професійних захворювань є тривала робота в умовах впливу шкідливих факторів (а.с.14-16).

Висновком МСЕК від 08.04.2011 року позивачу ОСОБА_1 первинно встановлено втрату профпрацездатності в загальному розмірі 30 % а також третю групу інвалідності (а.с.18).

При наступних переоглядах відсоток втрати працездатності не змінювався, а висновком МСЕК від 21.04.2015 року ОСОБА_1 підтверджено відсоток втрати профпрацездатності 30 % та третю групу, безстроково (а.с.21).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що у зв'язку з отриманим професійним захворюванням та встановленням ступеня втрати професійної працездатності, а також третьої групи інвалідності, йому спричинено моральну шкоду, яку має компенсувати відповідач, як особа, яка не забезпечила позивачу безпечних та нешкідливих умов праці, внаслідок чого він отримав професійне захворювання.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 153, ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов'язку відповідача відшкодувати на користь позивача спричинену йому моральну шкоду у зв'язку з отриманим на виробництві професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди, та з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 11 березня 2011 року, причиною професійного захворювання позивача є зокрема тривала робота у період з 17.08.1987 року по 04.10.1996 року та з 07.08.1997 по 27.02.2000 року водієм автомобіля БілАЗ на вивезенні гірничої маси із кар'єра дільниці технологічного транспорту гірничо-транспортного цеху ВАТ «ПівденГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «ПівденГЗК» виконував роботи, що супроводжувались дією на організм вібрації, рівень якої перевищував ГДР.

В судовому засіданні встановлений факт заподіяння позивачу ОСОБА_1 моральної шкоди у зв'язку з отриманими ним на виробництві професійними захворюваннями. Так, позивачзмушений періодично проходити стаціонарне лікування, йому протипоказана важка праця, довга хода, переохолодження. Він не має можливості повноцінно рухатися, відпочивати, має порушення сну, через що відчуває фізичний дискомфорт, перебуває в знервованому стані, не має можливості вести активний спосіб життя, виконуючи звичну роботу по дому, допомагати родині. Через зазначені обставини погіршилися стосунками з членами сім'ї, обмежена в перебуванні в громадських місцях. Покращення в стані здоров'я не відбувається, позивачеві встановлений хронічний характер захворювань.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов правильного висновку, що позивачу з вини відповідача була заподіяна моральна шкода, й саме на нього повинен бути покладений обов'язок з її відшкодування.

Вищенаведене спростовує доводи представника відповідача в апеляційній скарзі щодо відсутності підстав для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди у зв'язку з відсутністю вини відповідача у її заподіянні, оскільки порушення відповідачем положень ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачено обов'язок підприємства забезпечити безпечні й нешкідливі умови праці, встановлено Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 11 березня 2011 року, яким визначено, що причиною професійних захворювань позивача є робота позивача в тому числі і на підприємстві відповідача, в умовах впливу шкідливих факторів, рівень яких перевищував нормативні показники, а саме виконання робіт, пов'язаних з дією на організм вібрації, рівень якої перевищував ГДР.

Відповідно до п.16 зазначеного Акту, професійне захворювання позивача за тих обставин, тривалої роботи у період з 17.08.1987 року по 04.10.1996 року та з 07.08.1997 по 27.02.2000 року водієм автомобіля БілАЗ на вивезенні гірничої маси із кар'єра дільниці технологічного транспорту гірничо-транспортного цеху ВАТ «ПівденГЗК», правонаступником якого є ПАТ «ПівденГЗК» виконував роботи, що супроводжувались дією на організм вібрації, рівень якої перевищував ГДР.

Крім того, п.19 зазначеного Акту встановлено, що особами, які допустили порушення законодавства про охорону праці, гігієнічних регламентів і нормативів є керівництво підприємств, зокрема ПАТ «ПівденГЗК», зазначених в п. 16 Акту, під час праці позивача на них.

Враховуючи викладене, колегія суддів не може взяти до уваги доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не було надано до суду доказів вини відповідача в отриманні ним професійних захворювань.

Спростовуються й доводи апеляційної скарги представника відповідача щодо відсутності підстав відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1, оскільки факт заподіяння моральної шкоди у зв'язку з отриманим ним професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні. Так, позивач змушений періодично проходити стаціонарне лікування, йому протипоказана важка праця, довга хода, переохолодження. Він не має можливості повноцінно рухатися, відпочивати, має порушення сну, через що відчуває фізичний дискомфорт, перебуває в знервованому стані, не має можливості вести активний спосіб життя, виконуючи звичну роботу по дому, допомагати родині. Через зазначені обставини погіршилися стосунками з членами сім'ї, обмежена в перебуванні в громадських місцях. Покращення в стані здоров'я не відбувається, позивачеві встановлений хронічний характер захворювань.

Посилання представника ПАТ «Південний ГЗК» в апеляційній скарзі на те, що позивач ОСОБА_1 з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці, а відповідач забезпечував його засобами колективного та індивідуального захисту і скорочував час дії шкідливих факторів виробництва відповідно до норм законодавства, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки здійснення відповідачем заходів для забезпечення працівникам безпечних умов праці, які не усунули впливу негативних факторів, не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови доведеності такої шкоди.

Доводи апеляційної скарги представника ПАТ «Південний ГЗК» про те, що причинно-наслідковий зв'язок існує між професійним захворюванням позивача і діями самого потерпілого, які виражаються у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, а відповідач не має можливості обмежити тривалість роботи працівника в шкідливих умовах праці, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки причини виникнення професійного захворювання позивача та обставини щодо незабезпечення відповідачем позивачу безпечних та нешкідливих умов праці встановлені Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 11.03.2011 року, складеним комісією з розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання, який відповідачем в установленому законом порядку не оскаржувався та є дійсним.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України ''Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, фізичних, душевних, психічних, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення, та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, судом враховано характер отриманого професійного захворювання, відсоток втрати позивачем професійної працездатності, робота позивача у шкідливих умовах праці на іншому підприємстві та період роботи на підприємстві відповідача, стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Таким чином, підстав для зміни розміру стягнутої моральної шкоди колегія суддів не вбачає, у зв'язку з чим доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом не враховано стаж роботи позивача у шкідливих умовах на іншому підприємстві, характер отриманого професійного захворювання та визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності та справедливості, колегія суддів не бере до уваги.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, наведеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 21 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 13 червня 2018 року.

Головуючий:

Судді: