Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 388/1103/16-ц

провадження № 61-16833св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Житлово-комунальне підприємство Іллічівського району міста Маріуполя,

особа, яка не брала участі у справі - Виконавчий комітет Маріупольської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4на рішення Іллічівського районного суду

м. Маріуполя Донецької області від 27 квітня 2010 року у складі судді Литвиненко Н. В. та рішення Апеляційного суду Донецької області від

07 березня 2017 року у складі колегії суддів: Гаврилової Г. Л., Зайцевої С. А., Кочегарової Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2010 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Житлово-комунального підприємства Іллічівського району міста Маріуполя (далі - ЖКП Іллічівського району міста Маріуполя) про визнання права користування житловою площею.

Позовна заява мотивована тим, що з вересня 2009 року позивач проживає в квартирі АДРЕСА_1, яка перебуває у комунальній власності. До 1987 року у цій квартирі проживав громадянин ОСОБА_5, який отримавши інше житлове приміщення, виселився з неї. Протягом 20 років у вказаній квартирі ніхто не проживав, тому позивач не маючи іншого житла для проживання, зробив у ній капітальний ремонт та оселився. Позивач вважає, що набув право на користування житловою площею в спірній квартирі.

У зв'язку з викладеним просиввизнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_1

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 квітня 2010 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право користування квартирою АДРЕСА_1

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щопозивач з 2009 року живе у спірній квартирі, відремонтував її, а відповідач не заперечує проти задоволення позову, тому відповідно до статті 65 ЖК України, позов підлягає задоволенню.

29 грудня 2016 року (відповідно до відбитку поштового штемпеля на конверті) Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради (далі - ВК Маріупольської міської ради) подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

РішеннямАпеляційного суду Донецької області від 07 березня 2017 року апеляційну скаргу ВК Маріупольської міської ради задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ЖКП Іллічівського району міста Маріуполя про визнання права користування житловою площею відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не визначився зі складом осіб, які повинні брати участь у справі, та дійшов передчасного висновку про задоволення позову, оскільки позовні вимоги ОСОБА_4 пред'явлено до неналежного відповідача.

26 квітня 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог не перевірив належним чином всіх обставин справи. Позов було подано до неналежного відповідача не з вини

ОСОБА_4, оскільки він не є фахівцем в галузі права, а з вини суду першої інстанції та відповідача у справі, які не повідомили йому проте, що позов подано до відповідача, який не має права розпоряджатися майном комунальної власності. Також, зазначає, що апеляційним судом було безпідставно поновлено ВК Маріупольської міської ради строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

09 червня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ВК Маріупольської міської ради на касаційну скаргу ОСОБА_4, у яких вказано, що суд першої інстанції не залучивши їх до участі у розгляді цієї справи, як відповідача, вирішив питання про їх права та обов'язки, як власника житлового фонду. Про ухвалене судом рішення ВК Маріупольської міської ради стало відомо лише у вересні 2016 року, а саме після того, як позивач почав займатися приватизацією спірної квартири. Також, зазначають, що правових підстав на вселення в спірну квартиру у позивача не було. Додають, що з 26 березня 1997 року до 26 травня 2016 року він був зареєстрований та проживав у квартирі своєї матері ОСОБА_6, яка розташована на АДРЕСА_1, а в спірній квартирі зареєстровався 26 травня

2016 року на підставі рішення суду першої інстанції від 27 квітня 2010 року. Крім того, зазначають, що судом апеляційної інстанції було обґрунтовано поновлено їм строк на апеляційне оскарження рішення суду з посиланням на поважність підстав для його поновлення.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом установлено, що ОСОБА_4 з вересня 2009 року проживає

у квартирі № АДРЕСА_1, за яку сплачує комунальні послуги.

Згідно з акта ЖКП Іллічівського району міста Маріуполя від 05 березня

2010 року позивачем було здійснений капітальний ремонт у даній квартирі

(а. с. 11).

Відповідно до особового рахунку № НОМЕР_2, однокімнатна квартира АДРЕСА_1, жилою площею 22,5, загальною площею 38,5 кв м, належить до державного житлового фонду та в ній ніхто не зареєстрований (а. с. 9).

Згідно з паспортних даних ОСОБА_4 та особового рахунку № НОМЕР_1, позивач зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 (а. с. 10).

Відповідно до статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв'язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред'явленими вимогами.

Частиною першою статті 33 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня

2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, що пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

За змістом наведених норм ЦПК України з'ясувавши, що позов пред'явлено до неналежного відповідача, суд має роз'яснити позивачеві право на подачу заяви про заміну відповідача або залучення до участі у справі співвідповідача. У випадку коли позивач після відповідних роз'яснень не подав вказану заяву, суд відповідно до частини п'ятої статті 36 ЦПК України має вирішити питання про залучення цих осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог.

Отже, із аналізу статей 33, 119 ЦПК України 2004 року вбачається на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред'явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов'язується вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

У порушення вимог частини четвертої статті 10, статті 33 ЦПК України 2004 року суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, зазначене вище не врахував, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не визначився зі складом осіб, які повинні брати участь у справі.

Установивши, що позов про визнання права користування житловою площею було пред'явлено до ЖКП Іллічівського району міста Маріуполя, який є неналежними відповідачем у справі, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи ОСОБА_4 про те, що суд апеляційної інстанції належним чином не дослідив той факт, що позивач з 26 травня 2016 року зареєстрований в спірній квартирі та сплачує за неї комунальні послуги, є безпідставними, оскільки рішення апеляційного суду про відмову у задоволенні позову з підстав його пред'явлення до неналежного відповідача, не перешкоджає позивачу захистити свої права шляхом пред'явлення у встановленому законом порядку цього позову до належного відповідача.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанцій правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 07 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик