АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» червня 2018 року

м. Харків

справа № 638/1892/16-ц

провадження № 22ц/790/2953/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Баранкової В.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - Головне Управління Національної поліції в Харківській області, Державна казначейська служба України

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Головного Управління Національної поліції в Харківській області на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 березня 2018 року в складі судді Хайкіна В.М.,

в с т а н о в и в:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного Управління Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України про компенсацію моральної шкоди, спричиненої неправомірними рішеннями, діями і тривалою неправомірною бездіяльністю посадових осіб, який в подальшому уточнював.

Позовна заява мотивована тим, що 15 травня 2013 року на підставі ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 травня 2013 року Головним Управлінням Національної поліції в Харківській області внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань № 0001974 за ч.1 ст.384 КК України його заяву про кримінальне правопорушення. Проте, тривалий час слідчі умисно не здійснювали ніяких слідчо - процесуальних дій, в результаті чого досудове слідство по даному кримінальному провадженню необґрунтовано тільки імітувалось.

Вказав, що тільки 16 січня 2014 року йому вручено пам'ятку про права та обов'язки потерпілого і він був допитаний, як потерпілий.

Зазначив, що з грудня 2015 року кримінальне провадження неодноразово передавалось іншим слідчим національної поліції, які продовжували неправомірно не вчиняти відповідні дії, усувалися від проведення певних слідчо-процесуальних дій, викладених в його клопотаннях. На теперішній час дане кримінальне провадження як і раніше неправомірно знаходиться без руху.

Вважав, що умисними тривалими незаконними діями та неправомірним бездіянням відповідач завдав йому моральну шкоду. Він є інвалідом ІІ групи та змушений протягом тривалого часу неодноразово з'являтися до судів і прокуратури, щоб викрити відповідача в навмисній тривалій неправомірній бездіяльності. З вини відповідача він вимушений на протязі тривалого часу витрачати свій час та звертатися до різних інстанцій за захистом своїх прав, що призвело до погіршення і позбавлення можливості реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими і родичами, і зажадало у нього додаткових зусиль для організації свого життя. Він позбавлений почуття безпеки, правової стабільності, а також порушено його психологічне благополуччя, принижено його честь і гідність.

Вказав, що компенсацію моральної шкоди, спричиненої йому протиправною бездіяльністю відповідача, він оцінює в розмірі 328860,00 грн.

Просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди в розмірі 328860,00 грн., завданого йому відповідачем в результаті неправомірної тривалої бездіяльності при імітації розслідування по кримінальному провадженню.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 березня 2018 року, в якому ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2018 року виправлено описку, позов ОСОБА_1 - задоволено частково, стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 компенсацію спричиненої моральної шкоди у розмірі 7446,00 грн.; стягнуто з Головного Управління Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України в дохід держави в рівних частках судові витрати по 352,40 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду Головне Управління Національної поліції в Харківській області подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що з 15 травня 2013 року по 07 листопада 2015 року досудове розслідування по кримінальному провадженню здійснювали слідчі Фрунзенського РВ ГУМВС України в Харківській області, а з 07 листопада 2015 року по дату звернення позивача із позовом до суду досудове розслідування здійснювали слідчі Головного Управління Національної поліції в Харківській області; що Головне Управління Національної поліції в Харківській області створено як юридичну особу на підставі Постанови Кабінету Міністрів від 16 вересня 2015 року № 730 та зареєстровано як юридичну особу 07 листопада 2015 року; будь-яким нормативно-правовим чи розпорядчим актом територіальні органи поліції не визначені правонаступниками ліквідованих підрозділів МВС України, тому він не є належним відповідачем у даній справі; що в ухвалах Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 травня 2013 року, 13 травня 2016 року та 27 травня 2016 року не встановлено протиправність дій чи бездіяльність органу досудового розслідування, тобто відсутні будь-які рішення прокуратури чи суду, якими було б встановлено факт незаконних дій чи бездіяльності або протиправної поведінки працівників Головного Управління Національної поліції в Харківській області щодо позивача; що реалізація позивачем своїх процесуальних прав під час досудового розслідування не є підставою для відшкодування шкоди; що позивач обмежився лише загальними посиланнями на бездіяльність органів досудового розслідування та завданням такою бездіяльністю моральної шкоди, не довівши ні факту наявності такої шкоди, ні чим вона підтверджується та в чому полягає; ким та в якій мірі вона завдана, наявність причинного зв'язку між протиправною бездіяльністю слідчих та можливим завданням такої шкоди; що позивач не довів наявність вини посадових осіб Головного Управління Національної поліції в Харківській області; що при застосуванні мінімальної заробітної плати при визначені розміру моральної шкоди, суд мав виходити з розміру мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2016 року, що складає 1378,00 грн.; що судом першої інстанції невірно розподілено судовий збір.

До суду апеляційної інстанції представник Головного Управління Національної поліції в Харківській області не з'явився надав 12 червня 2018 року клопотання про відкладення розгляду справи, яке залишено без задоволення, оскільки причини, викладені в клопотанні судова колегія визнає неповажними.

11 червня 2018 року ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначив, що рішення суду є законним, а апеляційна скарга - необгрунтованою.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Головного Управління Національної поліції в Харківській області необхідно задовольнити частково, рішення суду - змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 довів, що йому спричинено моральну шкоду, яка пов'язана з надмірною тривалістю кримінального провадження та бездіяльністю слідчих.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що заяву ОСОБА_1 про вчинене кримінальне правопорушення, яка надійшла до слідчого відділу Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України згідно ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 травня 2013 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань з попередньою правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ознаками частини 1 статті 384 КК України слідчим СВ Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України за № 0001974 15 травня 2013 року.

Майже через рік, а саме 16 січня 2014 року старший слідчий СВ Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області Максимюк О.Д. допитав ОСОБА_1 в якості потерпілого.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2016 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність прокуратури Харківської області щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за його заявою від 12 березня 2016 року задоволено частково, зобов'язано прокуратуру Харківської області внести відомості про кримінальне правопорушення за обставинами, викладеними у заяві ОСОБА_1 від 12 березня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 травня 2016 року скаргу ОСОБА_1 на постанову слідчого Фрунзенського відділення Індустріального відділу поліції (м. Харків) Головного управління поліції в Харківській області Поліщука В.А. про закриття кримінального провадження № 0001974, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 травня 2013 року - задоволено частково, постанову слідчого Фрунзенського відділення Індустріального відділу поліції (м. Харків) Головного управління поліції в Харківській області Поліщука В.А. від 25 квітня 2016 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001974 15 травня 2013 року скасовано.

Із змісту судового рішення вбачається, що матеріали кримінального провадження свідчать про те, що в рамках проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0001974 з боку слідчого не в повному обсязі виконані вказівки прокурора від 13 жовтня 2014 року в частині вжиття заходів щодо встановлення місцезнаходження та допиту в якості свідка ОСОБА_4, оперативно-розшуковими заходами не перевірено можливість її місцезнаходження за адресою, зазначеною нею під час допитів в рамках інших кримінальних проваджень.

Крім того, в матеріалах кримінального провадження № 0001974 містяться вказівки керівника органу досудового розслідування - заступника начальника ГУ начальника СУ ГУ Національної поліції України в Харківській області від 04 лютого 2016 року, які з боку слідчого взагалі не виконані.

За таких обставин слідчий суддя прийшов до висновку, що рішення щодо закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001974 15 травня 2013 року прийнято слідчим передчасно, а тому вимоги скарги в частині скасування постанови слідчого Фрунзенського відділення Індустріального відділу поліції (м. Харків) Головного управління поліції в Харківській області Поліщука В.А. від 25 квітня 2016 року про закриття кримінального провадження суд задовольнив.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 травня 2016 року заяву ОСОБА_1 про відвід слідчого СВ Фрунзенського ВП Індустріального ВП ГУНП в Харківській області Поліщука В.А. від розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001974 від 15 травня 2013 року задоволено частково, усунуто слідчого СВ Фрунзенського ВП Індустріального ВП ГУНП в Харківській області Поліщука В.А. від розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001974 від 15 травня 2013 року, зобов'язано керівника органу досудового розслідування призначити нового слідчого по даному кримінальному провадженню.

11 квітня 2016 року за № 17-1-787 вих-16 слідчим в ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області ОСОБА_1 направлено повідомлення, що на виконання ухвали слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2016 року прокуратурою області розпочате досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000348 від 07 квітня 2016 року щодо неналежного виконання своїх службових обов'язків слідчим СВ Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області Поліщуком В.А. під час проведення ним досудового розслідування у кримінальних провадженнях № 000013 від 21 листопада 2012 року та № 0001974 від 15 травня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України. За результатами розслідування вказаного кримінального провадження ОСОБА_1 буде повідомлено додатково.

Як вбачається з інформації по кримінальному провадженню № 0001974 на теперішній час досудове розслідування у об'єднаному кримінальному провадженні триває, проводяться необхідні слідчі (розшукові) дії, направлені на встановлення всіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, прийняття законного процесуального рішення.

Згідно із частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

У пункті 10-1 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 роз'яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

У пункті 3 цієї Постанови судам роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 5 вказаної Постанови роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Частинами 1 - 3 статті 23 ЦК України та роз'яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Саме такий правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.

Як вбачається з матеріалів справи, починаючи з травня 2013 року (майже 5 років) триває кримінальне розслідування. Необхідних слідчих (розшукових) дій, направлених на встановлення всіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, прийняття законного процесуального рішення не здійснюється. З травня 2013 року неодноразово судом скасовувались постанови слідчих про закриття провадження у справі, що свідчить про їх бездіяльність.

Частина четверта статті 10 ЦПК України і стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року покладає на суд обов'язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожна людина має право при визначенні її громадянських прав і обов'язків або будь-якого кримінального обвинувачення проти неї на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного терміну незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У рішенні від 30 березня 2004 року справа «Меріт проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що розгляд кримінального провадження стосовно заявника органами державної влади триває протягом шести років, що не відповідає вимозі «протягом розумного строку», і така надмірна тривалість кримінального провадження у справі може завдати заявникові моральні страждання. В цьому рішення суд констатував порушення статті 13 Конвенції у зв'язку з відсутністю засобів юридичного захисту на національному рівні, за допомогою яких заявник міг би отримати рішення, яке б підтверджувало його право на розгляд його справи протягом розумного строку, передбаченого параграфом 1 статті 6 Конвенції.

Як визначено у Рішенні Європейського суду з прав людини «Справа Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого королівства» (Case of ABDULAZIZ, CABALES AND BALKANDALI), 1985 року, з огляду на її природу, моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Більш того, право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв, які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України.

Доводи Головного Управління Національної поліції в Харківській області щодо того, що будь-яким нормативно-правовим чи розпорядчим актом територіальні органи поліції не визначені правонаступниками ліквідованих підрозділів МВС України, тому Головне Управління Національної поліції в Харківській області не є належним відповідачем у даній справі є безпідставними, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи після прийняття Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII ОСОБА_1 подано позов, в якому відповідачем визначено ГУ НП в Харківській області, оскільки вказаний орган функціонально замінив Фрунзенський РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області.

Статтею 23 вказаного Закону передбачено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров'ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення; здійснює своєчасне реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події; у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Вказане дає підстави дійти висновку, що ГУ НП в Харківській області, як орган публічної влади за своїм призначенням є правонаступником слідчих органів міліції, які в державі, яка продовжує своє існування, здійснювали таку ж публічну правоохоронну діяльність, тому, з урахуванням вищевказаної норми статті 3 Конституції України про відповідальність Держави перед людиною за свою діяльність орган поліції є належним відповідачем у даній справі.

Посилання Головного Управління Національної поліції в Харківській області на те, що розмір моральної шкоди завищено є необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди враховувались глибина душевних страждань та немайнових втрат ОСОБА_1, пов'язаних з постановленням слідчими незаконних рішень, тривалою бездіяльністю посадових осіб, пов'язаних з невиконанням своїх обов'язків, не проведенням необхідних слідчо - процесуальних дій та незаконним неодноразовим закриттям кримінального провадження, що є підставою відповідно до статей 23, 1174 ЦК України для відшкодування моральної шкоди.

Твердження Головного Управління Національної поліції в Харківській області щодо того, що відсутній причинний зв'язок між діями та бездіяльністю слідчих, посадових осіб та спричиненням ОСОБА_1 моральної шкоди не ґрунтуються на матеріалах справи. Навпаки, надмірна тривалість кримінального провадження, пов'язана з неправомірними діями та бездіяльністю слідчих, посадових осіб, не проведенням необхідних слідчо - процесуальних дій та незаконним неодноразовим закриттям кримінального провадження, все це в сукупності завдає позивачу моральних страждань.

Таким чином, відшкодовуючи моральну шкоду, суд першої інстанції обґрунтовано визнав як факт її заподіяння, так і обґрунтовано визначився з її розміром.

Що стосується визначення способу відшкодування моральної шкоди та стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

Здійснюючи в межах своїх повноважень контроль за дотриманням бюджетного законодавства учасниками бюджетного процесу, Казначейство України, відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, забезпечує казначейське обслуговування державного та місцевих бюджетів.

Функціями Казначейства, водночас, є забезпечення казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснення Казначейством безспірного списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (Положення, затверджене КМ України від 15 квітня 2015 року № 215; статей 25, 43 Бюджетного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Таким чином, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди правильно буде зазначити, що стягнення коштів відбувається за рахунок держави шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Питання щодо стягнення судових витрат вирішено судом першої інстанції відповідно до статті 141 ЦПК України і розподілу не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного Управління Національної поліції в Харківській області - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 березня 2018 року - змінити.

Викласти абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції:

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди в розмірі 7446, 00 грн.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

В.Б.Яцини

Повний текст постанови складено 20 червня 2018 року.