Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 553/2764/15-ц

провадження № 61-14173св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - комунальне підприємство Полтавської обласної ради «Полтававодоканал»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу комунального підприємства Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 03 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Гальонкіна С. А., Акопян В. І., Абрамова П. С.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до комунального підприємства Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» (далі - КП Полтавської обласної ради «Полтававодоканал») про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що наказом від 07 липня 2015 року № 114-К позивача було звільнено на підставі пункту 3 частини 1 статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Звільнення вважає незаконним у зв'язку з тим, що 09 червня 2015 року під час обідньої перерви вийшов за межі території КП Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» з метою прийому їжі вдома. По дорозі додому відчув погіршення стану здоров'я, у зв'язку з чим не міг повернутися на робоче місце до закінчення обідньої перерви, а лікування наявними вдома лікарськими засобами не призвели до покращення його фізичного стану та близько 14:00 годин дружина викликала швидку медичну допомогу. З 10 червня 2015 року до 20 червня 2015 року позивач перебував на лікуванні в комунальному закладі «3-я міська клінічна лікарня м. Полтави» Полтавської міської ради. У зв'язку з викладеним позивач вважає, що у відповідача були відсутні підстави вважати його відсутність на робочому місці 09 червня 2015 року з 12:00 до 19:00 годин як невиконання ним без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Позивач просив поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 24 березня

2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення

ОСОБА_4 відбулось з дотриманням норм трудового законодавства. Судом було встановлено факт порушення позивачем правил внутрішнього трудового розпорядку КП Полтавської обласної ради «Полтававодоканал», що виразилося в порушенні ділового етикету, образливої поведінки з використанням ненормативної лексики по відношенню до ОСОБА_5, порушення наказу безпосереднього керівника робіт та самовільному залишенні ним робочого місця 09 червня 2015 року о 14:00 годині, а також в неповідомленні безпосереднього керівництва чи інших працівників цеху про погіршення його самопочуття, яке сталося за межами підприємства, та необхідність надання екстренної медичної допомоги.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 03 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до КП Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді слюсаря аварійно-відновлювальних робіт четвертого розряду цеху з ремонту та експлуатації водопровідних мереж служби водопостачання КП Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» з 07 липня 2015 року.

Стягнуто з КП Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі

67 690,80 грн.

Стягнуто з КП Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 2 000,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що відповідач упереджено поставився до позивача та неправомірно його звільнив з роботи за систематичне невиконання без поважних причин трудових обов'язків, оскільки позивач 09 червня 2015 року був відсутній на робочому місці з поважних причин, які підтверджені належними доказами.

26 жовтня 2016 року КППолтавської обласної ради «Полтававодоканал»подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення при неповному з'ясуванні обставин справи та прийшов до помилкового висновку про те, що факт самовільного залишення позивачем робочого місця 09 червня 2015 року не підтверджено належним доказами у справі. Зазначено про те, що суд, поновивши позивача на роботі, наказ про його звільнення не скасував та поновив його з 07 липня 2015 року.

Заперечення на касаційну скаргу позивач не подавав.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

16 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом установлено, що ОСОБА_4 був прийнятий на роботу в КП Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» на посаду слюсаря аварійно-відновлювальних робіт 4 розряду до цеху з ремонту та експлуатації водопровідних мереж 27 листопада 2009 року, наказ № 215.

Наказом КП Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» від 31 жовтня 2014 року № 178-К позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану за порушення трудової дисципліни і позбавлено премії на 100% за жовтень. Ізцим наказом ОСОБА_4 було ознайомлено під особистий підпис 01 листопада 2014 року, цей наказ ним не оскаржувався, тобто є чинним.

Наказом від 07 липня 2015 року №114-К ОСОБА_4, слюсаря АВР 4 розряду цеху з ремонту та експлуатації водопровідних мереж служби водопостачання звільнено за пунктом 3 частини 1 статті 40 КЗпП України - систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Зі службової записки від 09 червня 2015 року майстра цеху по ремонту та експлуатації водопровідних мереж КП Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» ОСОБА_5 вбачається, що підставою для звільнення позивача стало те, що 09 червня 2015 року о 13:00 годині бригада в складі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 була ознайомлена майстром ОСОБА_5 з протоколом зборів цеху по ремонту та експлуатації водопровідних мереж по розподілу КТУ між слюсарями цеху за травень, який було знижено до 0,5 запорушення культури праці. Слюсар ОСОБА_4 відмовився від підпису в протоколі, почав вести себе неадекватно. У зв'язку з неадекватною поведінкою слюсаря ОСОБА_4 майстром ОСОБА_5 йому було запропоновано пройти медичний огляд на предмет наявності алкоголю в крові в медичній службі КП Полтавської обласної ради «Полтававодоканал», від якого позивач відмовився та самовільно залишив робоче місце, про що були складені відповідні акти. До кінця робочої зміни (до 19:00годин) слюсар АВР ОСОБА_4 на робочому місці так і не з'явився, про причини своєї відсутності не повідомив ні майстра, ні начальника цеху, ні будь-кого з працівників цеху з ремонту та експлуатації водопровідних мереж.

21 червня 2015 року ОСОБА_4 з'явився на робочому місці та звернувся із заявою до генерального директора КП Полтавської обласної ради «Полтававодоканал», у якій зазначив, що 09 червня 2015 року о 12:05 годині, тобто під час обідньої перерви, він вийшов за межі території підприємства з метою прийняття їжі. За територією підприємства з ним стався серцевий напад, він викликав за телефоном 103 «швидку допомогу», лікарі якої констатували у нього гіпертонічний криз. Факт надання екстреної допомоги підтверджується копією листа зворотного зв'язку, який датований 09 червня 2015 року.

КП Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» був виданий наказ від

22 червня 2015 року № 49-АГ, яким позивача направлено на позачергове медичне обстеження та відсторонено від роботи на час медичного огляду.

Одночасно з цим, враховуючи розбіжності між змістом пояснень майстра ОСОБА_5 та слюсаря АВР ОСОБА_4, щодо часу залишення останнім місця роботи та часу виклику «швидкої допомоги», КП Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» було направлено запит на ім'я начальника Комунальної установи «Полтавський обласний центр екстреної медичної допомоги» з проханням підтвердити достовірність листа зворотного зв'язку від 09 червня 2015 року № 46744 та зазначення часу виклику, який здійснив ОСОБА_4 на адресу: АДРЕСА_1.

Комунальна установа «Полтавський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Полтавської обласної ради листом від

23 червня 2015 року №114 надала відповідь, згідно з якою виклик

ОСОБА_4 зареєстровано о 14:59 годині 09 червня 2015 року, про що свідчить запис в карті виклику екстреної медичної допомоги.

Поліклінічне відділення Полтавської обласної клінічної лікарні

ім. М. В. Скліфосовського 26 червня 2015 року надало консультативний висновок № 000773, відповідно до якого ОСОБА_4 може продовжувати працювати слюсарем аварійно-відновлювальних робіт КП Полтавської обласної ради «Полтававодоканал».

01 липня 2015 року генеральним директором КП Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» направлено подання голові профспілкового комітету КП Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» про надання попередньої згоди на розірвання трудового договору та звільнення із займаної посади слюсаря АВР ОСОБА_4 за пунктом 3 частини 1 статті 40 КЗпП України, оскільки наказом від 31 жовтня 2014 року № 178-К його вже було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за самовільне залишення робочого місця.

07 липня 2015 року на відкритому засіданні профкому КП Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» було надано згоду на розірвання трудового договору та звільнення із займаної посади слюсаря АВР ОСОБА_4 за пунктом 3 частини 1 статті 40 КЗпП України - систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладних на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного впливу чи громадського стягнення.

Трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на основі типових правил (стаття 142 КЗпП України ).

Відповідно до статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Частиною 3 статті 149 КЗпП України передбачено, що за кожне правопорушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за порушення трудової дисципліни, і він знову порушив її протягом року з дня застосування стягнення за перше порушення.

За передбаченою пунктом 3 частини 1 статті 40 КЗпП України підставою працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Судами було встановлено, що наказом від 31 жовтня 2014 року № 178-К до позивача вже було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани, цей наказ є чинним та позивачем не оспорювався.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку обставинам, які відбулися 09 червня 2015 року та стали підставою для прийняття відповідачем рішення про звільнення ОСОБА_4 з роботи, виходив з такого.

Позивачем було доведено належними і допустимими доказами поважність причин його відсутності на робочому місці 09 червня 2015 року після закінчення часу обідньої перерви.

Згідно з пунктом 3.1. Правил внутрішнього трудового розпорядку КП Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» працівник, зокрема, зобов'язаний бути на робочому місці впродовж всієї зміни за винятком перерв на харчування та відпочинок, а також дотримуватися вимог щодо охорони праці, техніки безпеки та гігієни праці, повідомляти про факти нещасних випадків на виробництві та погіршення стану здоров'я безпосередньому керівнику.

ОСОБА_4 працював на підприємстві за змінним графіком роботи. Тривалість зміни складає 11 годин, перерва на обід першої зміни - з 12:00 години до 13:00години, другої зміни - з 24:00 години до 01:00години.

Відповідно до технічного запису судового засідання бригада ОСОБА_5, до якої входить й ОСОБА_4, прибула на територію бази КП Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» 09 червня 2015 року близько 13 години. Про ці обставини пояснив свідок ОСОБА_8, а свідок ОСОБА_9 вказав, що позивач о 13:30 годині проходив повз магазин на вул. Кооперативній, 3.

У зв'язку з цим суд апеляційної інстанції вважав, що ці обставини доводять, що час обідньої перерви працівникам 09 червня 2015 року повинен був бути наданий після повернення бригади на підприємство, тобто починаючи з 13:00 години, а тому вийшовши після 13:00 години додому на обід, позивач правил внутрішнього трудового розпорядку не порушив.

Обставини, які були засвідчені актом від 09 червня 2015 року стосовно перебування ОСОБА_4 в стані алкогольного сп'яніння, належними і допустимими доказами не підтверджені.

Апеляційний суд обґрунтовано зазначив про те, що суд першої інстанції, посилаючись в рішенні на порушення ОСОБА_4 правил внутрішнього трудового розпорядку, які виразилися в порушенні ділового етикету, образливої поведінки з використанням ненормативної лексики по відношенню до майстра ОСОБА_5, не звернув уваги, що матеріали справи не містять будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження саме цих фактів (доповідні, службові перевірки, тощо).

Обставини виклику бригади екстреної медичної допомоги за місцем проживання позивача 09 червня 2015 року о 14:59 годині підтверджують доводи позивача про різке погіршення стану його здоров'я. Той факт, що ОСОБА_4 з 10 червня 2015 року до 19 червня 2015 року перебував на амбулаторному лікуванні у комунальному закладі «Центр первинної медико-санітарної допомоги №3 м. Полтави» із діагнозом «ішемічна хвороба серця, стенокардія ІІ ст.» свідчить про т загострення хвороби, яке перешкоджало йому особисто 09 червня 2015 року повідомити своє керівництво про погіршення стану здоров'я.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, про упереджене ставлення відповідача до позивача та неправомірне його звільнення, оскільки позивач був відсутній на робочому місці 09 червня 2015 року з

14:00 години з поважних причин, які підтверджуються належними у справі доказами, а саме листом зворотного зв'язку № 46744, виданим 09 червня 2015 року, та листом непрацездатності серії АГЧ № 111623, виданим

10 червня 2015 року.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність законних підстав для звільнення позивача за систематичне невиконання без поважних причин трудових обов'язків на підставі пункту 3 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Частиною першою статті 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Суд апеляційної інстанції в мотивувальній частині рішення зазначив, що визнає наказ про звільнення позивача незаконним, однак вказати про це в резолютивній частині рішення не може у зв'язку з тим, що позивачем не заявлялась така позовна вимога.

При цьому касаційна скарга не містить доводів незаконності оскаржуваного рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, а тому, виходячи з положень статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не може переглядати в цій частині рішення суду апеляційної інстанції.

Наведені в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, на підставі достатньо повно встановлених обставин справи та надав доказам у справі оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.

Відповідно до частини 3 статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2016 року зупинено виконання оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції до закінчення касаційного провадження.

Враховуючи те, що касаційна скарга начальника КП Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини 3 статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює виконання рішення Апеляційного суду Полтавської області від 03 жовтня

2016 року.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу комунального підприємства Полтавської обласної ради «Полтававодоканал» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 03 жовтня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Полтавської області від

03 жовтня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

І.М. Фаловська

С. П. Штелик