Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 488/3841/16-ц

провадження № 61-20624св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного

цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 22 лютого 2017 року у складі судді Лазаревої Г. М. та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 25 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Кушнірової Т. Б., Базовкіної Т. М., Бондаренко Т. З.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі - ПАТ «ДПЗКУ») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що з 10 вересня 2012 року вона працювала на посаді заступника директора (з виробництва) філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» та наказом від 26 жовтня 2015 року № 724-к була звільнена з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв'язку із скороченням штату працівників. Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 05 лютого 2016 року її було поновлено на роботі на вищевказаній посаді. Наказом виконуючого обов'язки голови правління ПАТ «ДПЗКУ» від 16 вересня 2016 року № 640-к її вдруге звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Посилаючись на те, що на підприємстві фактично не відбулося скорочення штату працівників та її звільнено з роботи з грубим порушенням вимог трудового законодавства, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати незаконним наказ від 16 вересня 2016 року № 640-к про звільнення, поновити її на посаді заступника директора (з виробництва) з 20 вересня 2016 року, стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 22 лютого 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ від 16 вересня 2016 року № 640, виданий в. о. голови правління ПАТ «ДПЗКУ» про звільнення заступника директора (з виробництва) ОСОБА_1 У поновленні ОСОБА_1 на посаді заступника директора (з виробництва) у відокремленому структурному підрозділі ПАТ «ДПЗКУ» - Філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» відмовлено. Стягнуто з ПАТ «ДПЗКУ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 вересня 2016 року по 16 лютого 2017 року в сумі 26 945 грн 59 коп. (без утримання податку на доходи фізичних осіб і інших обов'язкових платежів). Рішення в частині стягнення середнього заробітку у межах платежу за один місяць в сумі 4 490 грн 93 коп. допущено до негайного виконання.Стягнуто з ПАТ «ДПЗКУ» на користь держави в рахунок відшкодування судових витрат 1 102 грн 40 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наказ від 16 вересня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП Українипідлягає скасуванню, оскільки таке звільнення було проведено ПАТ «ДПЗКУ» без дотримання передбаченої КЗпП України процедури вивільнення працівників. Зокрема, позивачу не були запропоновані всі вакантні посади на підприємстві та не враховано, що на неї як колишнього члена профспілкового органу розповсюджуються гарантії, передбачені статтею 252 КЗпП України. Поряд з цим суд вважав, що підстав для продовження трудових відносин з відповідачем немає, оскільки рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2017 року скасовано рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 05 лютого 2016 року, яким ОСОБА_1 було поновлено на роботі. У зв'язку з цим суд дійшов висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу має бути виплачений саме з 19 вересня 2016 року по 16 лютого 2017 року (день ухвалення рішення апеляційний судом) з відрахуванням від цієї суми допомоги по безробіттю, яку позивач отримала за вказаний період.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 25 квітня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «ДПЗКУ» відхилено, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 22 лютого 2017 року в частині стягнення розміру компенсації заробітної плати за час вимушеного прогулу змінено. Стягнуто з ПАТ «ДПЗКУ» на користь ОСОБА_1 47 847 грн 45 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (сума зазначена без відрахувань податку на доходи фізичних осіб і інших обов'язкових платежів). В іншій частині вказане судове рішення залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення розміру середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, апеляційний суд виходив з того, що зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу на отриману позивачем суму допомоги по безробіттю є помилковим, оскільки законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. В решті суд апеляційної інстанції погодився з висновками і мотивами оскаржуваного рішення місцевого суду.

У травні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила змінити рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 22 лютого 2017 року і рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 25 квітня 2017 року,та ухвалити нове рішення, яким пред'явлений нею позов задовольнити у повному обсязі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що встановивши факт її незаконного звільнення із займаної посади, суди попередніх інстанцій зобов'язані були поновити її на роботі. Апеляційний суд правильно провів розрахунок середнього заробітку, але необґрунтовано відмовив у його стягненні за весь час вимушеного прогулу, тобто по день ухвалення цим судом оскаржуваного рішення.

У травні 2017 року ПАТ «ДПЗКУ» подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 22 лютого 2017 року і рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 25 квітня 2017 рокута ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що на час звільнення ОСОБА_1 із займаної посади заступника директора (з виробництва) філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор»в інших структурних підрозділах цього товариства була відсутня така ж посада. Від інших запропонованих вакантних посад позивач відмовилася. ОСОБА_1 на той час вже не була членом первинної профспілкової організації товариства, а тому згода профспілкового органу на її звільнення не вимагалася. Оскільки рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2017 року було скасовано рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 05 лютого 2016 року про поновлення позивача на роботі, то суди безпідставно задовольнили позовні вимоги в частині скасування наказу ПАТ «ДПЗКУ» від 16 вересня 2016 року № 640 про звільнення ОСОБА_1 та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

30 травня 2017 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1, а 01 червня 2017 року - за касаційною скаргою ПАТ «ДПЗКУ».

29 червня 2017 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційну скаргу ПАТ «ДПЗКУ»,в якому просила відмовити у задоволенні цієї скарги, посилаючись на те, що їй пропонувалися лише посади, які були вакантними у філії ПАТ «ДПЗКУ»«Миколаївський портовий елеватор», а не в усіх структурних підрозділах товариства. Відповідач не мав права її звільняти з роботи протягом року після закінчення строку, на який обирався склад профспілкових органів підприємства, оскільки до 22 січня 2016 року вона була у складі цього органу.

13 липня 2017 року ПАТ«ДПЗКУ» подало заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1, в якому просило відмовити у задоволенні цієї скарги, посилаючись на те, що скорочення посади заступника директора (з виробництва) та звільнення ОСОБА_1 із займаної посади проведено згідно з нормами чинного трудового законодавства та внутрішньо-розпорядчими документами товариства. Позивачу були запропоновані усі вакантні посади у ПАТ«ДПЗКУ». Оскільки ОСОБА_1 на час її вивільнення вже не була членом первинної профспілкової організації товариства, то згода профспілкового органу на її звільнення не потрібна.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

24 квітня 2018 року справу № 488/3841/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем та з 10 вересня 2012 року обіймала посаду заступника директора (з виробництва) філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор».

ПАТ «ДПЗКУ» є юридичною особою та діє на підставі Статуту.

Відповідно до частин першої-третьої статті 64 Господарського кодексу України підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо). Функції, права та обов'язки структурних підрозділів підприємства визначаються положеннями про них, які затверджуються в порядку, визначеному статутом підприємства або іншими установчими документами. Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Згідно з пунктом 3.9.18, підпунктами 7, 10 пункту 11.10 Статуту ПАТ «ДПЗКУ» товариство має право в установленому законодавством порядку самостійно визначати структуру, штатний розпис, порядок оплати і стимулювання праці. Голова правління затверджує організаційну структуру та штатний розпис товариства, призначає на посаду і звільняє з посади працівників.

Філія ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор», у якій працювала позивач, є відокремленим підрозділом ПАТ «ДПЗКУ» та діє на підставі Положення про цю філію і Статуту товариства.

Положенням про філію ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» передбачено, що директор філії здійснює управління її поточною діяльністю та є уповноваженим представником товариства. Структура і штатний розпис розробляються філією з урахуванням вимог колективного договору і подаються на затвердження голові правління товариства. Директор філії має право надавати пропозиції товариству щодо організації структури філії, встановлення чисельності і штатного розпису.

03 червня 2016 року директор філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» направив ПАТ «ДПЗКУ» лист із пропозицією скоротити посаду директора з виробництва, так як 28 серпня 2015 року у філії було введено посаду начальника виробництва, який за своїми функціональними обов'язками здійснював керівництво виробничо-господарською діяльністю виробничої дільниці елеватора.

17 червня 2016 року ПАТ «ДПЗКУ» затверджено перелік змін у штатному розписі філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор», визначено чисельність працівників та прийнято рішення про скорочення штату.

Наказом директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» від 17 червня 2016 року № 98 внесено зміни до штатного розпису філії на вересень 2016 року та виведено зі штатного розпису посаду заступника директора (з виробництва).

Наказом в. о. голови правління ПАТ «ДПЗКУ» від 11 липня 2016 року № 448-к було зобов'язано директора філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» до 17 липня 2016 року повідомити ОСОБА_1 про заплановане вивільнення її 17 вересня 2016 року у зв'язку із скороченням штату працівників. Із вказаним наказом позивач була ознайомлена 14 липня 2016 року.

Наказом в. о. голови правління ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» від 16 вересня 2016 року № 640-к ОСОБА_1 як заступника директора було звільнено із займаної посади з 19 вересня 2016 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини першої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Протоколами конференції трудового колективу філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» від 22 лютого 2011 року підтверджується, що ОСОБА_1 було включено до складу профспілкового комітету та обрано заступником голови цього комітету.

Згідно з пунктами 3.8, 3.9 Статуту професійної спілки працівників агропромислового комплексу України вибори в профспілці, починаючи з первинної організації, проводяться, як правило, один раз на п'ять років. У виняткових випадках вищі за статусом керівні органи профспілки мають право продовжити повноваження виборного органу первинної організації, але не більше ніж на один рік.

Протоколами звітно-виборчої конференції профспілкової організації філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» від 22 та 25 січня 2016 року підтверджується, що у січні 2016 року було обрано новий склад профспілкового комітету підприємства, в тому числі голову і його заступника. До складу зазначеного комітету позивач не увійшла.

Згідно з частиною четвертою статті 252 КЗпП України звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства, установи, організації, не допускається протягом року після закінчення строку, на який обирався цей склад (крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі у зв'язку із станом здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи, або вчинення працівником дій, за які законом передбачена можливість звільнення з роботи чи служби). Така гарантія не надається працівникам у разі дострокового припинення повноважень у цих органах у зв'язку з неналежним виконанням своїх обов'язків або за власним бажанням, за винятком випадків, якщо це пов'язано із станом здоров'я.

Оскільки на час звільнення ОСОБА_1 з роботи ще не пройшов один рік після закінчення строку, на який обирався склад профспілкового органу філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» (до якого була обрана позивач), то обґрунтованим є висновок судів попередніх інстанцій про те, що гарантії для працівників підприємств, установ, організацій, обраних до профспілкових організацій, передбачені частиною четвертою статті 252 КЗпП України, відповідачем не були дотриманні.

Відповідно до частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника, йому має бути запропонована робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи - інша робота.

Роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, які існували на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Установлено, що на час звільнення позивача вакантні посади заступника директора у відокремлених підрозділах ПАТ «ДПЗКУ» були відсутні, що підтверджується довідкою ПАТ «ДПЗКУ» від 15 липня 2016 року № 130-1-11/3701.

ОСОБА_1 були запропоновані вакантні посади, які існували лише у філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор», а саме: акумуляторника, апаратника обробки зерна, слюсаря-ремонтника, муляра. Від цих пропозицій позивач відмовилася.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача підтвердила той факт, що позивачу не було запропоновано всіх вакантних посад, наявних у товаристві на час попередження про звільнення.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що під час звільнення позивача ПАТ «ДПЗКУ» не дотримано гарантій, передбачених статтею 49-2 КЗпП України, оскільки не запропонувало їй всіх вакантних посад.

Установивши, що звільнення ОСОБА_1 проведено без дотримання процедури вивільнення працівників, передбаченої трудовим законодавством, суди обґрунтовано визнали незаконним та скасували наказ від 16 вересня 2016 року № 640-к про її звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Також встановлено, що в минулому наказом філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» від 26 жовтня 2015 року № 724-к ОСОБА_1 було звільнено з роботи з 27 жовтня 2015 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників.

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 05 лютого 2016 року ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника директора (з виробництва) у відокремленому структурному підрозділі ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор», стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Зазначене рішення суду було виконано відповідачем, наказом філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» від 27 травня 2016 року № 361-к ОСОБА_1 поновлено на роботі з 05 лютого 2016 року.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2017 року рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 05 лютого 2016 року в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовлено.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку щодо відмови у задоволенні позову в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, оскільки на час вирішення судами цієї справи були відсутні підстави для продовження трудових відносин з відповідачем з дня ухвалення Апеляційним судом Миколаївської області рішення від 16 лютого 2017 року.

Також суди обґрунтовано стягнули з ПАТ «ДПЗКУ» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу саме з 19 вересня 2016 року (з дати звільнення ОСОБА_1 на підставі наказу від 16 вересня 2016 року № 640-к) по 16 лютого 2017 року (по дату ухвалення Апеляційним судом Миколаївської області рішення про відмову у поновленні на роботі).

У зв'язку з цим не заслуговують на увагу наведені ОСОБА_1 у касаційній скарзі доводи про те, що встановивши факт її незаконного звільнення із займаної посади, суди попередніх інстанцій зобов'язанні були поновити її на роботі, а також про те, що апеляційний суд необґрунтовано не стягнув середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, тобто по день ухвалення цим судом оскаржуваного рішення.

Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки законом не передбачено будь-яких підстав для його зменшення.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16.

Отже, змінюючи рішення місцевого суду в частині стягнення розміру середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, апеляційний суд правильно виходив з того, що зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу на отриману позивачем суму допомоги по безробіттю є помилковим, оскільки законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Відповідно до статті 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку в їх сукупності та взаємозв'язку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року.

Рішення суду першої інстанції у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення апеляційного суду є законними й обґрунтованими, відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені відповідачем у касаційній скарзі доводи про те, що оскільки рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2017 року попереднє звільнення позивача визнано правомірним, тому відсутні підстави для визнання оскаржуваного наказу незаконним, судом апеляційної інстанції обґрунтовано відхилено з посиланням на те, що ОСОБА_1 була поновлена на роботі на виконання рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 05 лютого 2016 року, яке на той час не було скасоване.

Доводи ПАТ «ДПЗКУ» про те, що позивачу були запропоновані усі вільні на підприємстві посади, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи. На час вирішення питання про звільнення ОСОБА_1 з роботи їй пропонувалися вакантні посади лише у філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор», а не у всіх структурних підрозділах товариства.

Також безпідставними є доводи відповідача про відсутність з його боку порушень вимог вищенаведеної статті 252 КЗпП України щодо гарантій для працівників, обраних до профспілкових органів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 16 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у тих випадках, коли крім додержання загальних вимог щодо порядку звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу згідно з чинним законодавством на звільнення певних категорій працівників (наприклад, працівників, обраних до складу профспілкових органів, ради (правління) підприємства, ради трудового колективу) необхідна також згода відповідного органу, вона має бути і в тому випадку, коли за статтею 43-1 КЗпП України допускається звільнення без згоди профспілкового органу підприємства, установи, організації (крім ліквідації). Якщо за погодженнями чинного законодавства у цих випадках згода відповідного органу має бути попередньою, суд бере до уваги лише таку згоду, оскільки іншого законом не передбачено.

Звільнення з роботи позивача відбулося всупереч вимогам наведених правових норм та роз'ясненням Верховного суду України.

Доводи ОСОБА_1 про те, що суди безпідставно взяли до уваги рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2017 року, яким було скасоване рішення місцевого суду про поновлення її на роботі, так як це рішення в подальшому скасоване судом касаційної інстанції, є необґрунтованими. Відомості про результати вирішення вказаної справи у касаційному порядку на час ухвалення оскаржуваних судових рішень були відсутні.

Судами попередніх інстанцій поновлено порушене право позивача - визнано її звільнення з роботи незаконним, а тому роботодавець зобов'язаний видати наказ про скасування наказу про припинення трудового договору з позивачем.

При перевірці доводів касаційної скарги ОСОБА_1 Верховним Судом з інформації, що міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень, встановлено, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За наслідками нового розгляду справи Апеляційним судом Миколаївської області 16 січня 2018 року була ухвалена постанова, якою апеляційну скаргу ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» задоволено частково. Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 05 лютого 2016 року змінено. Зменшено розмір моральної шкоди, яка стягується на користь ОСОБА_1 з ПАТ «ДПЗКУ», з 10 тис. грн до 3 тис. грн. Виключено з мотивувальної частини рішення суду висновки про порушення ПАТ «ДПЗКУ» вимог частини другої статті 40, статей 43, 252 КЗпП України. В іншій частині рішення залишено без змін.

Отже, з ухваленням вказаної постанови апеляційного суду рішення Корабельного районного суд міста Миколаєва від 05 лютого 2016 року, яким ОСОБА_1 поновлена на роботі, набрало законної сили і підлягає виконанню.

Це означає, що відмова судів попередніх інстанцій у цій справі у задоволенні вимоги позивача про поновлення її на роботі у зв'язку з наведеними вище обставинами не порушила права та охоронювані законом інтереси ОСОБА_1, так як вона підлягає поновленню на раніше займаній посаді згідно із судовими рішеннями в іншій справі, а саме рішенням Корабельного районного суду від 05 лютого 2016 року та постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 16 січня 2018 року.

За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для ухвалення судового рішення про повторне поновлення позивача на роботі на тій же посаді, врахувавши, що незаконність її звільнення встановлена судами попередніх інстанцій, обґрунтований висновок про що наведений в оскаржуваних у цій справі судових рішеннях.

Що стосується доводів позивача про необхідність виплати їй середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу до дня поновлення на роботі, то положеннями частини другої статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Однак зазначене положення не звільняє роботодавця від обов'язку здійснити оплату вимушеного прогулу у разі звільнення працівника без законної підстави, що мало місце у даному випадку при звільненні позивача.

З набранням законної сили судовим рішенням про поновлення на роботі позивач вправі вимагати виплати їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу до дня, коли вона фактично приступить до роботи. Таку вимогу роботодавець може виконати добровільно, протабелювавши працівника як такого, що приступив до роботи, або видавши відповідний наказ про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому має зазначити причини, через які поновлений працівник не міг фактично приступити до роботи, тривалість вимушеного прогулу та розмір належної йому виплати. Якщо роботодавець відмовиться добровільно виконати вимогу працівника, останній має право звернутися з відповідною заявою до комісії по трудових спорах (якщо така створена на підприємстві) або безпосередньо до суду.

Інші наведені у касаційних скаргах доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Передбачені законом підстави для скасування оскаржуваних рішень судів першої (у незміненій частині) та апеляційної інстанцій відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 22 лютого 2017 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 25 квітня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик