Постанова

Іменем України

03 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 233/2376/16-ц

провадження № 61-33079св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: прокуратура Донецької області, Головне управління Державної казначейської служби України в Донецькій області,

третя особа - Управління Державної пенітенціарної служби України в Донецькій області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Донецької області від 28 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Папоян В. В., Біляєвої О. М., Кішкіної І. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до прокуратури Донецької області, Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області, посилаючись на те, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності він незаконно перебував у місцях позбавлення волі 9 років 10 місяців та 10 днів.

Зазначав, що 01 жовтня 2002 року його було взято під варту за підозрою у вчиненні злочину. Вироком апеляційного суду Донецької області від 25 листопада 2003 року його було визнано винним та призначено покарання у вигляді 13 років позбавлення волі.

27 січня 2011 року Європейський Суд з прав людини визнав порушення права на захист у зазначеній справі та 06 березня 2012 року Вищій Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував обвинувальний вирок і направив кримінальну справу на новий судовий розгляд.

10 серпня 2012 року йому було змінено запобіжний захід з утримання під вартою на підписку про невиїзд та 27 грудня 2013 року апеляційним судом Донецької області кримінальну справу відносно нього було закрито за недоведеністю вини у скоєнні злочину.

21 грудня 2001 року у Центральній районній лікарні міста Костянтинівки йому були ампутовані стопи на обох ногах через обмороження і видано направлення на медико-соціальну експертну комісію (далі - МСЕК) для визначення ступеню інвалідності та призначення відповідної соціальної виплати. Проте внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, пов'язаного з арештом та подальшим позбавленням волі, його було позбавлено можливості своєчасно пройти лікарняну комісію та отримувати грошову державну допомогу у зв'язку з наявним каліцтвом, чим порушено його права.

Після звільнення з місць позбавлення волі він звернувся до МСЕК та 05 листопада 2012 року йому було встановлено ІІІ групу інвалідності на підставі Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам» призначено грошову державну соціальну допомогу.

Посилаючись на норми статті 1176 ЦК України, просив стягнути з Державного бюджету України на його користь майнову шкоду у вигляді неотриманої соціальної допомоги як інваліду ІІІ групи на загальну суму 150 679,00 грн.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 19 грудня 2016 року у складі судді Мартишевої Т. О. позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного рахунку Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування майнової шкоди 39 143,36 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивач має право на відшкодування майнової шкоди у вигляді сум недоотриманої ним грошової державної соціальної допомоги як особі з інвалідністю ІІІ групи, тобто грошові кошти (дохід), які він міг би реально одержати у випадку, якщо б його право не було порушено органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури і суду (упущена вигода), право на які встановлено Законом України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам», за період із 01 січня 2005 року до 10 серпня 2012 року включно, тобто з часу набрання чинності вказаного Закону та до часу звільнення позивача з-під варти.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 28 лютого 2017 року рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 19 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що в установленому законом порядку позивач визнаний особою з інвалідністю у листопаді 2012 року та саме з цього часу він має право на відповідні соціальні виплати.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення позову.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 233/2376/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Установлено, що ОСОБА_4 у рамках кримінальної справи, порушеної відносно нього, з 01 жовтня 2002 року перебував під вартою.

Вироком апеляційного суду Донецької області від 25 листопада 2003 року, який ухвалою Верховного Суду України від 18 березня 2004 року залишено без змін, його було визнано винним за частиною другою статті 115, частиною четвертою статті 187 КК України та призначено покарання у вигляді 13 років позбавлення волі.

27 січня 2011 року Європейський Суд з прав людини визнав порушення права на захист у зазначеній справі та 06 березня 2012 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, переглянувши за заявою ОСОБА_4 кримінальну справу, скасував обвинувальний вирок апеляційного суду Донецької області від 25 листопада 2003 року, справу було направлено на новий судовий розгляд.

10 серпня 2012 року ОСОБА_4 було змінено запобіжний захід з утримання під вартою на підписку про невиїзд.

Вироком Костянтинівського міського суду Донецької області від 01 червня 2013 року його було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 115 КК України і призначено покарання у вигляді 9 років 10 місяців та 10 днів позбавлення волі. З урахуванням періоду перебування під вартою, покарання за даним вироком визнано відбутим.

27 грудня 2013 року ухвалою апеляційного суду Донецької області Костянтинівського міського суду Донецької області від 01 червня 2013 року, яка залишена без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2014 року, вирок скасовано, кримінальну справу стосовно ОСОБА_4 закрито за недоведеністю його вини у вчиненні інкримінованого злочину.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4, посилаючись на норми статті 1176 ЦК України, просив відшкодувати йому майнову шкоду у вигляді неотриманої ним грошової державної соціальної допомоги як особі з інвалідністю ІІІ групи, тобто грошові кошти (дохід), які він не отримав у зв'язку з порушенням його права органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури і суду (упущена вигода).

Право на отримання відповідної соціальної допомоги особам з інвалідністю виникає лише за умови встановлення інвалідності у відповідному порядку.

Аналогічна вимога була встановлена Законом України «Про пенсійне забезпечення», якій діяв на час отримання позивачем каліцтва. Зокрема, у статті 23 цього Закону зазначено, що пенсії по інвалідності призначаються в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату здоров'я.

Згідно зі статтею 24 Закону України «Про пенсійне забезпечення» причини і групи інвалідності, а також час настання інвалідності встановлюються органами медико-соціальної експертизи, що діють на підставі Положення про них.

Відповідно до Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22 лютого 1992 року № 83, визначення ступеню обмеження життєдіяльності людини, у тому числі стан працездатності, групу, причину і час настання інвалідності віднесено до компетенції медико-соціальних експертних комісій.

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААБ № 365144 ОСОБА_4 вперше встановлено ІІІ групу інвалідності загального захворювання 05 листопада 2012 року безстроково.

Апеляційний суд, установивши, щоОСОБА_4 визнаний особою з інвалідністю лише у листопаді 2012 року, зробив правильний висновок про те, що саме з цього часу, а не внаслідок перенесеної ним 21 грудня 2001 року хірургічної операції та коли йому було видано направлення на МСЕК, він має право на відповідні соціальні виплати. Позивачем не надано доказів того, що у період із 01 жовтня 2002 року до 10 серпня 2012 року він мав право на отримання відповідного доходу, який був втрачений у зв'язку з неправомірним затриманням та осудженням.

З урахуванням наведеного, обгрунтованим є висновок апеляційного суду про відсутність підстав для відшкодування майнової шкоди у вигляді сум неотриманої позивачем грошової державної соціальної допомоги як особі з інвалідністю ІІІ групи, оскільки відповідно до вимог статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) ним не доведено факту заподіяння у зазначений період такої шкоди.

Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження апеляційним судом і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Донецької області від 28 лютого 2017 року, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 28 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат