Постанова

Іменем України

05 вересня2018 року

м. Київ

справа № 175/3017/15-ц

провадження № 61-8501св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Посунся Н. Є., Баранніка О. П., Пономарь З. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов обґрунтовано тим, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2007 року. В будинку зареєстровані: ОСОБА_3, його колишня дружина ОСОБА_4, та син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Будинок належав позивачу на праві приватної власності до укладення шлюбу з відповідачем, тобто до 18 серпня 2007 року, та є його особистою власністю. Шлюб між сторонами розірвано 16 липня 2014 року на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області. З початку 2013 року відповідач забрала сина та переїхала проживати в квартиру АДРЕСА_2, яка належить їй на праві особистої власності. Цей факт також встановлений Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області при розгляді цивільної справи № 175/2486/14-ц, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, про розірвання шлюбу. На теперішній час відповідач не проживає у будинку позивача, витрат за комунальні послуги не сплачує, у зв'язку з чим позивач просив визнати відповідача такою, що втратила право користування належним йому житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування житлом у будинку АДРЕСА_1 Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач без поважних причин не проживає за спірною адресою більше року.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

10 жовтня 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року, в якій просить скасувати указане судове рішення, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали справи № 175/3017/15-ц із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 липня 2018 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2007 року.

Сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 18 серпня 2007 року по 16 липня 2014 року. На даний час, у вищезазначеному будинку зареєстровані сторони у справі та їх неповнолітній син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно акту від 16 червня 2015 року, підписаного сусідами, відповідач не проживає у спірному будинку з 02 червня 2014 року. При цьому, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2014 року, яким розірвано шлюб між сторонами у справі, встановлено, що з початку 2013 року сторони проживають окремо один від одного.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення про відмову у визнанні ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обмежився лише посиланням на те, що факт розлучення сторін у липні 2014 року дає підстави вважати, що непроживання відповідачки у спірному приміщенні було результатом наявних між сторонами конфліктних відносин, що заважало проживанню в одному житловому приміщенні.

Проте зазначені висновки апеляційного суду ґрунтуються на припущеннях та не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказах.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 липня 2014 року, ухваленого у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, встановлено, що сторони не мешкають спільно з початку 2013 року, що не заперечувалося сторонами у справі.

Заперечуючи проти позову, відповідач не надала доказів існування поважних причин, які перешкоджали їй проживати у спірному приміщенні, зокрема неправомірної поведінки позивача, про що вона заявляла у апеляційній скарзі.

Розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи та відповідні правовідносини сторін, а саме: що відповідач без поважних причин не проживає у спірному житловому приміщенні з початку 2013 року, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому підстави для його зміни або скасування відсутні.

Разом з тим, посилання суду першої інстанції на статтю 72 ЖК УРСР є хибних, однак це порушення не призвело до неправильного вирішення справи, оскільки завдання цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному вирішенні цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав, судом першої інстанції досягнута, спір вирішено, а тому це не може бути підставою для скасування правильного по суті і законного рішення.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2017 року скасувати, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик