Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 697/2768/16-ц

провадження № 61-17499св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного

цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - заступник керівника Золотоніської місцевої прокуратури,

відповідачі: Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області, ОСОБА_1,

третя особа - Фермерське господарство «Юг-Агрострім»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги заступника прокурора Черкаської області на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 09 листопада 2017 року у складі судді Русакова Г. С. та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 08 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Новікова О. М., Вініченка Б. Б., Бондаренка С. І., а також на додаткове рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 березня 2018 року у складі судді Русакова Г. С. та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 17 травня 2018 року у складі колегії суддів: Бондаренка С. І., Вініченка Б. Б., Храпка В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року заступник керівника Золотоніської місцевої прокуратури звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, ОСОБА_1, третя особа - Фермерське господарство «Юг-Агрострім» (далі - ФГ «Юг-Агрострім»), про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсними договорів оренди землі, посилаючись на те, що наказами Головного управління Держземагенства у Черкаській області (далі - ГУ Держземагенства у Черкаській області) від 18 липня 2013 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства.

Наказами ГУ Держземагенства у Черкаській області затверджено вказані проекти та надано ОСОБА_1 земельні ділянки в оренду для ведення фермерського господарства строком на 20 років, а саме:

- на території Литвинецької сільської ради Канівського району наказом від 11 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00000935 - земельну ділянку площею 44,0270 га;

- на території Степанецької сільської ради Канівського району: наказом від 11 вересня 2013 року № ЧК/:01:002/00000937 - земельну ділянку площею 13,1672 га; наказом від 11 вересня 2013 року № ЧК/:01:002/00000938 - земельну ділянку площею 58,9992 га; наказом від 11 вересня 2013 року № ЧКУ:01:001/00000939 - земельну ділянку площею 84,9943 га; наказом від 25 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00001006 - земельну ділянку площею 50,6467 га; наказом від 25 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00001007 - земельну ділянку площею 45,8373 га; наказом від 25 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00001008 - земельну ділянку площею 19,0000 га; наказом від 25 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00001009 - земельну ділянку площею13,7082 га;

- на території Бобрицької сільської ради Канівського району: наказом від 26 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00001229 - земельну ділянку площею 24,3848 га; наказом від 26 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00001230 - земельну ділянку площею 75,8542 га;

- на території Козарівської сільської ради Канівського району: наказом від 25 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00001001 - земельну ділянку площею 92,1034 га; наказом від 25 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00001002 - земельну ділянку площею 25,6293 га; наказом від 25 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00001003 - земельну ділянку площею 4,9994 га; наказом від 25 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00001004 - земельну ділянку площею 3,6663 га; наказом від 25 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00001005 - земельну ділянку площею 2,7000 га;

- на території Тростянецької сільської ради Канівського району: наказом від 11 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00000936 - земельну ділянку площею 9,1892 га; наказом від 11 вересня 2013 року № ЧК0:01:001/00000940 - земельну ділянку площею 19,5601 га; наказом від 11 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00000941 - земельну ділянку площею 10,8309 га; наказом від 11 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00000942 - земельну ділянку площею 10,5269 га; наказом від 11 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00000943 - земельну ділянку площею 10,3214 га; наказом від 11 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00000944 - земельну ділянку площею 9,0000 га; наказом від 11 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00000945 - земельну ділянку площею 2,9997 га; наказом від 11 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00000946 - земельну ділянку площею 2,4510 га.

На підставі зазначених наказів, між ГУ Держземагенства у Черкаській області та ОСОБА_1 укладено договори оренди, а саме:

- договір від 11 вересня 2013 року, за яким в межах Литвинецької сільської ради Канівського району передано в оренду земельну ділянку площею 44,0270 га, право оренди на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10 січня 2014 року;

- договір від 11 вересня 2013 року, за яким в межах Степанецької сільської ради Канівського району передано в оренду земельні ділянки загальною площею 157,1607 га, на ділянки площами 13,1672 га та 58,9992 га право оренди зареєстровано 03 січня 2014 року, а площею 84,9943 га - 21 березня 2014 року;

- договір від 25 вересня 2013 року, за яким в межах Степанецької сільської ради Канівського району передано в оренду земельні ділянки загальною площею 129,1922 га, право оренди на якузареєстровано 03 січня 2014 року;

- договір від 26 вересня 2013 року, за яким в межах Бобрицької сільської ради Канівського району передано в оренду земельну ділянку площею 75,8542 га, право оренди на яку зареєстровано 03 січня 2014 року;

- договір від 26 вересня 2013 року, за яким в межах Бобрицької сільської ради Канівського районупередано в оренду земельну ділянку площею 24,3848 га, право оренди на яку зареєстровано 10 січня 2014 року;

- договір від 25 вересня 2013 року, за яким в межах Козарівської сільської ради Канівського району передано в оренду земельні ділянки загальною площею 129,0984 га, право оренди на які зареєстровано 13 січня 2014 року;

- договір від 11 вересня 2013 року, за яким в межах Тростянецької сільської ради Канівського району передано в оренду земельні ділянки загальною площею 74,8792 га, право оренди на якізареєстровано 02, 10 та 13 січня 2014 року.

Всі земельні ділянки були передані ОСОБА_1 згідно з актами прийому-передачі у строкове платне користування для ведення фермерського господарства.

У грудні 2013 року між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «Зерно життя» (далі - ФГ «Зерно життя») були укладені договори суборенди вказаних земельних ділянок. Право суборенди припинено 08 червня 2014 року.

У подальшому, 04 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ФГ «ЮГ-Агрострім» був укладений договір суборенди спірних земельних ділянок.

Розглядаючи заяву ОСОБА_1 про надання йому в оренду вищевказаних земельних ділянок, ГУ Держземагенства у Черкаській області не провело належної перевірки та не пересвідчилося в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку. Крім цього, зазначені земельні ділянки не межують між собою та не мають необхідної сукупності ознак для визнання їх єдиним масивом. Ці ділянки не могли бути надані фізичній особі в оренду без застосування земельних торгів. За таких обставин накази ГУ Держземагенства у Черкаській області щодо передачі в оренду громадянину ОСОБА_1 земельних ділянок державної власності сільськогосподарського призначення, розташованих в адміністративних межах п'яти сільських рад Канівського району є незаконними, виданими в порушення вимог статей 1, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство». Внаслідок визнання наказів недійсними договори оренди землі, укладені на їх підставі, також мають бути визнані недійсними. При укладенні договорів оренди також порушені вимоги статей 13, 23 Закону України «Про оцінку земель», оскільки технічна документація з нормативної грошової оцінки земельної ділянки розроблена, але не затверджена, що є підставою для визнання договору недійсним згідно з положеннями статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 15 Закону України «Про оренду землі». Недотримання органами державної влади встановленого законом порядку передачі в оренду спірних земельних ділянок державної власності безпосередньо зачіпає інтереси держави, а відтак є підставою для втручання в ситуацію органів прокуратури. Посилаючись на вказані обставини, прокурор просив визнати недійсними і скасувати накази ГУ Держземагенства у Черкаській області про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок в оренду, а також визнати недійсними вищевказані договори оренди земельних ділянок.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 09 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено у зв'язку із спливом позовної давності.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що законодавство у сфері земельних відносин не містить будь-якої прямої заборони щодо можливості надання громадянину для ведення фермерського господарства декількох окремих, відособлених земельних ділянок державної власності, або додаткових земельних ділянок, якщо про це просить громадянин, чи обмежень щодо загальної площі земельних ділянок, які надаються для здійснення підприємницької діяльності у галузі сільського господарства (фермерства). ОСОБА_1у своїй заяві про надання йому дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок зазначав не тільки бажаний розмір земельних ділянок та місце їх розташування, а й навів відповідне обґрунтування розмірів цих ділянок з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. Крім того, до заяви було додано інші необхідні документи. Вимоги прокурора про визнання недійсними та скасування наказів ГУ Держземагенства у Черкаській області та договорів оренди, які укладені на їх підставі, не можуть бути задоволенні, оскільки прокурором взагалі не зазначено, чиї ж саме та які цивільні права або інтереси були порушені оспорюваними наказами та договорами. Також суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Крім цього, при розгляді справи суд виходив з того, що прокурором даний позов пред'явлено в інтересах держави, в тому числі, і до органу, який уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Будь-яких доказів того, що держава не могла довідатися про порушення чинного законодавства при винесенні ГУ Держземагенства у Черкаській області спірних наказів, позивачем надано не було.

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 08 лютого 2018 року апеляційну скаргу заступника керівника Золотоніської місцевої прокуратури відхилено. Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 09 листопада 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Додатковим рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 березня 2018 року стягнуто з прокуратури Черкаської області на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 6 240 грн.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки за результатами розгляду справи в задоволенні позову заступника керівника Золотоніської місцевої прокуратури відмовлено, то з позивача необхідно стягнути на користь відповідача витрати понесенні ним на правничу допомогу в розмірі 6 240 грн.

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 17 травня 2018 року апеляційну скаргу прокуратури Черкаської області залишено без задоволення. Додаткове рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 березня 2018 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що в сукупності такі докази як договір, довідка про кількість витрачених годин, товарний чек та складені процесуальні документи підтверджують як надання правничої допомоги так і понесені на таку допомогу витрати. Помилкова назва місцевим судом товарного чеку - платіжним дорученням не може бути підставою для скасування рішення, оскільки це не привело до неправильного вирішення справи.

У квітні 2018 року заступник прокурора Черкаської області подавкасаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 09 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 08 лютого 2018 року, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що заяви ОСОБА_1про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок хоча і містять бажаний розмір і місце розташування земельних ділянок, однак обґрунтування цих обставин з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів, викладено формально, що підтверджено фактом передачі землі в суборенду ФГ «Зерно життя» та в подальшому ФГ «ЮГ-Агрострім». Відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб'єктами в користування земель державної власності поза передбаченою законом обов'язковою процедурою - без проведення земельних торгів, що й мало місце у даному випадку. Земельні ділянки мали бути надані ОСОБА_1 в оренду єдиним масивом. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2902цс15. Судами попередніх інстанцій не дано належної оцінки відсутності проведення нормативної грошової оцінки наданих ОСОБА_1 в оренду земельних ділянок. Однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежів, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Відсутність у договорі оренди вищевказаної істотної умови є підставою для визнання договору недійсним (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 11 травня 2016 року у справі № 6-824цс16). Пред'явлення прокурором позову у цій справі обумовлено необхідністю відновлення та захисту інтересів держави, які полягають у неухильному дотриманні принципу законності при передачі земель державної власності у користування. В даному випадку відбулося неправомірне надання землі на позаконкурентних засадах, що не може не зачіпати інтереси держави. Крім цього, судами безпідставно відмовлено у задоволенні позову у зв'язку із спливом позовної давності. Оспорювані накази ГУ Держземагенства у Черкаській області, які були видані в період з 11 по 26 вересня 2013 року, та договори оренди землі не публікувалися в будь-яких виданнях, іншим чином не оприлюднювалися, у зв'язку з чим органи прокуратури були позбавлені можливості з ними ознайомитися. Прокуратурі стало відомо про порушені інтереси держави лише з часу державної реєстрації права оренди спірних земельних ділянок в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у період з 03 по 13 січня 2014 року. Позов пред'явлено до суду 29 грудня 2016 року, тобто в межах трирічної позовної давності.

У червні 2018 року ОСОБА_1 подав до суду відзив на касаційну скаргу на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 09 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 08 лютого 2018 року, в якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень і просив відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на те, що у поданій ним заяві про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок він навів відповідне обґрунтування розмірів земельних ділянок з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. Крім цього, до заяви було додано інші необхідні документи. Закон України «Про фермерське господарство» не містить застережень щодо обмежень кількості земельних ділянок, які можуть бути надані в оренду, а також вимог щодо наявності сільськогосподарської техніки. Особа не позбавлена можливості взяти в оренду сільськогосподарську техніку з метою обробітку землі. Визнання недійсними договорів оренди з підстав незатвердження нормативної грошової оцінки є неналежним способом захисту. Оспорювані позивачем накази були видані ГУ Держземагенства у Черкаській області, що є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого координується Кабінетом Міністрів України. Отже, накази про затвердження документації із землеустрою і договори оренди укладалися під контролем держави в особі її органу, що свідчить про об'єктивну можливість держави дізнатися про порушення прав з моменту їх укладання. Тому позовна давність почала перебіг від дати видачі наказів. При передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства земельні торги не проводяться. З урахуванням відсутності підстав для визнання недійсними спірних наказів відсутні й підстави для визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок. Прокурор не навів обґрунтованих причин, які перешкоджали захисту інтересів держави належним суб'єктом. Твердження прокурора про відсутність органу, уповноваженого державою на виконання функцій розпорядника земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної форми власності та здійснення державного нагляду у цій сфері є необґрунтованим.

У червні 2018 року заступник прокурора Черкаської області подавкасаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати додаткове рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 17 травня 2018 року, і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу.

Касаційна скарга мотивована відсутністю документального підтвердження витрат на правничу допомогу та розрахунку таких витрат, що є підставою для відмови у задоволенні заяви.

У серпні 2018 року ОСОБА_1 подав до суду відзив на касаційну скаргу на додаткове рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 17 травня 2018 року, в якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень і просив відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на те, що подання і підписання особисто ним документів, не спростовує факту підготовки цих документів адвокатом. Він надав усі необхідні докази, які підтверджують понесення ним витрат на правничу допомогу. Договором про надання правничої допомоги не передбачено, а законом не вимагається оформлення акта прийому-передачі виконаних робіт. Під час розгляду справи факт надання йому вказаної допомоги учасниками процесу не оспорювався.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення, які ухвалені по суті спору, не відповідають.

Згідно зі статтями 22, 31, 93, 124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) землі сільськогосподарського призначення можуть надаватися громадянам для ведення фермерського господарства та використовуватися цим господарством, зокрема, на умовах оренди.

Відповідно до статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів.

Частинами другою та третьою статті 134 ЗК України в редакції, чинній на час винесення оспорюваних наказів, визначені випадки, коли земельні торги не проводяться. Зокрема, при передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства.

Стаття 123 ЗК України регулює порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати інші, ніж установлені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.

Водночас відносини, пов'язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, крім ЗК України, Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України.

Згідно з абзацами 1, 2 частини першої статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

Закон визначає обов'язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Зокрема, в ній потрібно зазначити не лише бажаний розмір і місце розташування ділянки, але й обґрунтувати розміри земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.

У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на судовий розгляд спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і відомостям, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства.

У протилежному випадку відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб'єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов'язковою процедурою - без проведення земельних торгів.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 07 грудня 2016 року у справі № 6-2237цс16 та від 14 червня 2017 року у справі № 6-2354цс16.

Судами встановлено, що 15 липня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держземагенства у Черкаській області із заявою про надання йому дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в довгострокову оренду на 20 років для ведення фермерського господарства орієнтовними площами 3,0; 2,5; 20,0; 12,5; 11,9; 10,9; 9,0 га, які розташовані в адміністративних межах Тростянецької сільської ради Канівського району, орієнтовними площами 5,0; 2,7; 25,63; 4,0; 93,9 га, які розташовані в адміністративних межах Козарівської сільської ради Канівського району, орієнтовною площею 48,5 га в адміністративних межах Литвинецької сільської ради Канівського району, орієнтовною площею 19,5; 14,0; 63,5; 52,0; 4,0; 59,0; 85,0; 16,3 га в адміністративних межах Степанецької сільської ради Канівського району та орієнтовною площею 25,0; 75,0 га, які розташовані на території Бобрицької сільської ради Канівського району, за межами населених пунктів за рахунок земель державної власності.

Відповідач у своїй заяві зазначав не тільки бажаний розмір земельних ділянок та місце їх розташування, а й навів відповідне обґрунтування розмірів цих ділянок з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. Крім цього, до заяви були додані інші необхідні документи.

Наказами ГУ Держземагенства у Черкаській області від 18 липня 2013 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства.

У подальшому наказами ГУ Держземагенства у Черкаській області затверджено проекти землеустрою та надано ОСОБА_1 земельні ділянки в оренду для ведення фермерського господарства строком на 20 років, а саме:

- на території Литвинецької сільської ради Канівського району наказом від 11 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00000935 - земельну ділянку площею 44,0270 га;

- на території Степанецької сільської ради Канівського району: наказом від 11 вересня 2013 року № ЧК/:01:002/00000937 - земельну ділянку площею 13,1672 га; наказом від 11 вересня 2013 року № ЧК/:01:002/00000938 - земельну ділянку площею 58,9992 га; наказом від 11 вересня 2013 року № ЧКУ:01:001/00000939 - земельну ділянку площею 84,9943 га; наказом від 25 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00001006 - земельну ділянку площею 50,6467 га; наказом від 25 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00001007 - земельну ділянку площею 45,8373 га; наказом від 25 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00001008 - земельну ділянку площею 19,0000 га; наказом від 25 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00001009 - земельну ділянку площею13,7082 га;

- на території Бобрицької сільської ради Канівського району: наказом від 26 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00001229 - земельну ділянку площею 24,3848 га; наказом від 26 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00001230 - земельну ділянку площею 75,8542 га;

- на території Козарівської сільської ради Канівського району: наказом від 25 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00001001 - земельну ділянку площею 92,1034 га; наказом від 25 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00001002 - земельну ділянку площею 25,6293 га; наказом від 25 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00001003 - земельну ділянку площею 4,9994 га; наказом від 25 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00001004 - земельну ділянку площею 3,6663 га; наказом від 25 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00001005 - земельну ділянку площею 2,7000 га;

- на території Тростянецької сільської ради Канівського району: наказом від 11 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00000936 - земельну ділянку площею 9,1892 га; наказом від 11 вересня 2013 року № ЧК0:01:001/00000940 - земельну ділянку площею 19,5601 га; наказом від 11 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00000941 - земельну ділянку площею 10,8309 га; наказом від 11 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00000942 - земельну ділянку площею 10,5269 га; наказом від 11 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00000943 - земельну ділянку площею 10,3214 га; наказом від 11 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00000944 - земельну ділянку площею 9,0000 га; наказом від 11 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00000945 - земельну ділянку площею 2,9997 га; наказом від 11 вересня 2013 року № ЧК/:01:001/00000946 - земельну ділянку площею 2,4510 га.

Вищевказаними наказами підтверджено, що ГУ Держземагенства у Черкаській області як орендодавець за кожною земельною ділянкою затвердив виготовлений орендарем проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для фермерського господарства, надав її в оренду ОСОБА_1 терміном на 20 років, встановив за згодою сторін розмір річної орендної плати у розмірі 4,5 % від її нормативної грошової оцінки та зобов'язав орендаря укласти відповідний договір оренди.

На підставі зазначених наказів між ГУ Держземагенства у Черкаській області та ОСОБА_1 були укладені договори оренди земельних ділянок, а саме:

- договір від 11 вересня 2013 року, за яким в межах Литвинецької сільської ради Канівського району передано в оренду земельну ділянку площею 44,0270 га, право оренди на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10 січня 2014 року;

- договір від 11 вересня 2013 року, за яким в межах Степанецької сільської ради Канівського району передано в оренду земельні ділянки загальною площею 157,1607 га, де на ділянки площами 13,1672 га та 58,9992 га право оренди зареєстровано 03 січня 2014 року, а площею 84,9943 га - 21 березня 2014 року;

- договір від 25 вересня 2013 року, за яким в межах Степанецької сільської ради Канівського району передано в оренду земельні ділянки загальною площею 129,1922 га, право оренди на якузареєстровано 03 січня 2014 року;

- договір від 26 вересня 2013 року, за яким в межах Бобрицької сільської ради Канівського району передано в оренду земельну ділянку площею 75,8542 га, право оренди на яку зареєстровано 03 січня 2014 року;

- договір від 26 вересня 2013 року, за яким в межах Бобрицької сільської ради Канівського районупередано в оренду земельну ділянку площею 24,3848 га, право оренди на яку зареєстровано 10 січня 2014 року;

- договір від 25 вересня 2013 року, за яким в межах Козарівської сільської ради Канівського району передано в оренду земельні ділянки загальною площею 129,0984 га, право оренди на які зареєстровано 13 січня 2014 року;

- договір від 11 вересня 2013 року, за яким в межах Тростянецької сільської ради Канівського району передано в оренду земельні ділянки загальною площею 74,8792 га, право оренди на якізареєстровано 02, 10 та 13 січня 2014 року.

Всі земельні ділянки були передані ОСОБА_1 згідно з актами прийому-передачі у строкове платне користування для ведення фермерського господарства.

У справі, яка переглядається, прокурор на обгрунтування своїх позовних вимог зазначив, крім іншого, що ОСОБА_1 не аргументував у заявах необхідності одержання землі такої значної площі з урахуванням можливості її обробітку, не вказав перспектив діяльності фермерського господарства, кількості членів фермерського господарства та наявності у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність. Відповідач як орендар не здійснював господарську діяльність, оскільки ним спочатку було укладено договір суборенди з ФГ «Зерно життя», а згодом - з ФГ «Юг-Агрострім».

Відмовляючи у задоволенні позову, суди вказали про необґрунтованість заявлених вимог і про пропуск позовної давності, не врахувавши, що позовна давність може бути застосована лише до позовних вимог, які є обґрунтованими та доведеними.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, зазначив, що ОСОБА_1 у своїй заяві про надання йому дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок вказав не тільки бажаний розмір земельних ділянок та місце їх розташування, а й навів відповідне обґрунтування розмірів цих ділянок з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.

При цьому суди не встановили і не зазначили в оскаржуваних рішеннях обставин і фактів, які підлягали встановленню, та не зробили обґрунтованих висновків по суті спору з огляду на положення статті 7 Закону України «Про фермерське господарство», не дали оцінки обставинам і умовам, зазначеним у заявах ОСОБА_1, належним чином не перевірили, як відповідач обґрунтовував розміри земельних ділянок, які перспективи діяльності власного фермерського господарства він наводив при цьому та які з них були враховані при прийнятті рішень ГУ Держземагенства у Черкаській області про надання йому в оренду земельних ділянок значної площі, зокрема, чи мав (має)ОСОБА_1 можливість самостійно, силами та працею членів фермерського господарства вести фермерську діяльність, чи мав (має) він власну техніку для обробітку землі, ресурси для залучення найманих працівників чи оренди сільськогосподарської техніки, чи мав (має) ОСОБА_1 потенційних контрагентів, ресурси яких він може на договірних засадах залучити для ведення фермерського господарства, а також загалом, чи проводить діяльність на наданих йому земельних ділянках саме його фермерське господарство.

Зазначені порушення, допущені судами, не дають можливості пересвідчитися в дійсності волевиявлення ОСОБА_1 на створення фермерського господарства та раціонального використання земельних ділянок, наданих йому відповідно до закону.

Таким чином, у справі, яка переглядається, суди не встановили тих зазначених вище обставин, від яких залежить правильне вирішення спору, що позбавляє Верховний Суд, у повноваження якого не входить встановлення фактичних обставин та надання оцінки чи переоцінки зібраних у справі доказів, ухвалити нове рішення у справі по суті спору.

Крім цього, при вирішенні справи суди не перевірили та не встановили наявність виключного випадку для подання позову заступником керівника Золотоніської місцевої прокуратури Черкаської області в інтересах держави, зокрема не з'ясували, який суб'єкт владних повноважень не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження щодо захисту інтересів держави або ж, що такий суб'єкт владних повноважень відсутній.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (рішення ЄСПЛ від 01 квітня 2010 року у справі «Корольов проти Росії» (no. 2), № 5447/03, § 33; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії», № 42454/02, § 35).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституцій України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

ЄСПЛ зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення ЄСПЛ від 06 грудня 2007 року у справі «Воловік проти України», № 15123/03, § 45).

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики ЄСПЛ, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституцій України).

У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ «Про прокуратуру».

Частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб'єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Не врахувавши положення зазначених правових норм, суди обмежилися посиланнями на те, що прокурором пропущено позовну давність та за відсутності поважності причин її пропуску, заяви прокурора про поновлення пропущеного строку, а також у зв'язку з клопотанням представника відповідача ОСОБА_1 про застосування позовної давності, зробили висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог прокурора.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58).

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Оскільки судами порушено вищенаведені норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалені в справі судові рішення судів попередніх інстанцій слід скасувати з направленням справи на новий розгляд.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що порушення норм процесуального права у даній справі допущені судами обох попередніх інстанцій, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

У зв'язку із скасуванням рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню також і додаткове рішення цього суду від 28 березня 2018 року про вирішення питання щодо розподілу судових витрат. Тому касаційна скарга заявника на додаткове рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 17 травня 2018 року підлягає частковому задоволенню.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, належним чином дослідити всі зібрані у справі докази, дати їм відповідну правову оцінку та вирішити спір на підставі вимог закону і повно та всебічно з'ясованих обставин справи.

Також суду слід звернути увагу на те, що позовна давність може бути застосована лише до позовних вимог, які є обґрунтованими та доведеними.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії

суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги заступника прокурора Черкаської області задовольнити частково.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 09 листопада 2017 року, додаткове рішення цього суду від 28 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 08 лютого 2018 року скасувати,справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
Г. І. Усик