Справа № 500/1695/18
Провадження № 2/500/1889/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2018 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Грубіян Л.І.

при секретарі - Івановій Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізмаїл цивільну справу за позовом органу опіки та піклування Ізмаїльської районної державної адміністрації в інтересах дітей ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

Орган опіки та піклування Ізмаїльської районної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав відносно їх дітей ОСОБА_1, ОСОБА_2 та стягнення аліментів на їх утримання у розмірі по 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі являється батьками ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.02.2017 року справа №500/4110/16-ц діти відібрані у батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без позбавлення батьківських прав. Батькам надано час на покращення житлово-побутових умов, налагодження контакту з дітьми з метою їх повернення в родинне оточення.

Службою у справах дітей спільно з представниками відділу освіти, Ізмаїльського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді перевірялись житлово-побутові умови ОСОБА_3 та ОСОБА_4 В результаті перевірок встановлено, що батьки мешкають з молодшим сином в маленькому будиночку, який складається з двох кімнат. В одній з кімнат мешкає мати з сином, в іншій - батько. Для повернення в сім'ю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 умови не створені. Більш того, під час бесіди з представниками служби у справах дітей, а також на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 20.03.2018 р. ОСОБА_3 повідомила, що контакту з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не має, і не намагається його налагодити, вона згодна на позбавлення її батьківських прав. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомили, що контакту з батьками не мають, повертатись до них не бажають, надалі хочуть проживати з бабусею.

ОСОБА_1 навчається в ДНЗ «Ізмаїльске центр професійно-технічної освіти», ОСОБА_2 в Бросківській ЗОШ. За характеристиками з місць навчання, батьки не приймають участі у вихованні дітей.

З батьками проводилась робота з метою повернення дітей в родинне оточення, але безрезультатно.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та на полягав на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечувала проти позбавлення її батьківських прав та стягнення аліментів. Суду повідомила, що на протязі року не зловживає, спиртним напоями, доглядає за чоловіком ОСОБА_4 який дуже сильно хворіє. З доньками вже наладила контакт і вони спілкуються що дня. Також вона працевлаштована і вже на протязі року працює двірником при Бросківській сільській раді.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи, причину неявки до суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надавав.

Вислухавши представника позивача, відповідача, свідка дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволені позову потрібно відмовити.

За змістом ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до п. п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 164 СК України мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, є хронічними алкоголіками або наркоманами.

Пленум Верховного Суду України у п. п. 15, 16 постанови «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» за № 3 від 30 березня 2007 року роз'яснив судам, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального усвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Судом встановлено, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.02.2017 року справа №500/4110/16-ц діти відібрані у батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без позбавлення батьківських прав.(а.с.8-9)

Розпорядженнями голови Ізмаїльської районної державної адміністрації №157/А-2017 від 03.04.2017 року та 158/А- 2017 р. від 03.04.2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 надано статус дітей, позбавлених батьківського піклування.(а.с.10-11)

Розпорядженням голови Ізмаїльської районної державної адміністрації№168/А-2017 від 12.04.2017 р. діти влаштовані під опіку бабусі ОСОБА_7 (а.с.12)

Відповідно до довідки-характеристики на ОСОБА_3, із який вибачається , що відповідачі мешкають в маленькому будинку без зручностей, в будинку лише дві кімнати, в які мешкають ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх малолітній син ОСОБА_8,2012 року. Дівчата знаходяться тимчасово під опікою у бабусі, та повному її утриманні.(а.с.15).

Згідно висновку від 26.032018 року органу опіки та піклування Ізмаїльської районної державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 (а.с.19-20).

Відповідно показанням допитаного свідка ОСОБА_7, яка є бабусєю дівчат, що відповідачі, стали на шлях виправлення, її донька ОСОБА_3 вже рік не вживає спиртних напоїв, доглядає, за хворим чоловіком, батьком дівчат. Офіційно працює, дівчати стали тягнутися до батьків. Просила не позбавляти батьківських прав відповідачів.

Згідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону.

Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов'язаний піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов'язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України).

В даній ситуації суд звертає увагу на ту обставину, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення позивача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

При цьому, відповідно до статті 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права і особливості даної ситуації свідчать про необхідність врахування наведених міжнародних стандартів, які знаходяться у тісному взаємозв'язку із національним правовим регулювання описуваних правовідносин.

Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов'язків держави, які невід'ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя, (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»).

Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, оскільки відповідачі стали на шлях виправлення, перестали вживати алкогольні напої, відповідач ОСОБА_3 працює, відповідач ОСОБА_4 постійно хворіє, дівчати спілкуються з батьками, а тому вважає за необхідне у позові відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12,13,81,89, 260-263 ЦПК України, ст.ст.141,150,164,165,166,180,182,191 СК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову органу опіки та піклування Ізмаїльської районної державної адміністрації () в інтересах дітей ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 до ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, (паспорт серії НОМЕР_2 виданий Ізмаїльським РВ УМВС України в Одеській області, 15.06.2002 року, РНОКПП, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1), ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5(паспорт серії НОМЕР_3, виданий Ізмаїльським РВ УМВС України в Одеській області 28.109.1996 року, РНОКПП НОМЕР_1, який зареєстрований та мешкає за адресою:АДРЕСА_2) про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: Л.І.Грубіян