АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/1433/18 Номер провадження 22-ц/786/1931/18Головуючий у 1-й інстанції Андрущенко-Луценко С.В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.,

за участю секретаря Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 липня 2018 року (час постановлення ухвали невідомий; дата виготовлення повного тексту ухвали - 16 липня 2018 року) у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Лукмасло Миколи Миколайовича.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, суд

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 липня 2018 року закрито провадження у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Лукмасло М.М. Роз'яснено скаржнику право звернення до суду в порядку адміністративного судочинства.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалу місцевого суду та направити справу на розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції неправильно витлумачив положення ст.287 КАС України та ст.447 ЦПК України, а тому зробив помилковий висновок про підступність цієї справи адміністративному суду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4, представник Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, погоджуючись з висновком суду першої інстанції про неможливість розгляду поданої скарги в порядку цивільного судочинства, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги у межах заявлених вимог, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджено належними та допустимими доказами, що у липні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області Лукмасло М.М., просила постановити ухвалу, якою визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області Лукмасло М.М. від 21.05.2018 року про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом від 19 липня 2017 року № 541/910/127.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що державний виконавець всупереч вимогам ст.11, ст.18, ст.63 ЗУ «Про виконавче провадження» не переконався у реальному виконанні рішення суду в адміністративній справі за її позовом до Миргородського УОПФУ, яким відповідача зобов'язано розглянути її заяву від 03 лютого 2017 року та прийняти рішення відповідно до вимог пенсійного законодавства. Державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з виконанням боржником судового рішення, тоді як у дійсності судове рішення залишилося невиконаним.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинна розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та, перевіряючи доводи апеляційної скарги, виходить з такого.

У ст.124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За ст.125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами ч.1 ст.18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Судові рішення виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

При цьому гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Згідно статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Натомість згідно з правилами адміністративного судочинства щодо особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця за частиною першою статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

З матеріалів справи вбачається, що у відділі примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ в Полтавській області перебуває на виконанні виконавчий лист №541/910/17, виданий Миргородським міськрайонним судом Полтавської області 19 жовтня 2017 року, на виконання судового рішення, ухваленого цим судом в порядку адміністративного судочинства. Отже, виконавчий лист виданий Миргородським міськрайонним судом як адміністративним судом.

Висновки, наведені скаржником у пункті сьомому апеляційної скарги, очевидно є помилковими, оскільки прямо суперечать нормам закону і роз'ясненням суду касаційної інстанції, наведеним ним же у пунктах 2 - 6 апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року), а тому оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

В апеляційній скарзі відсутні посилання на істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 17.09.2018 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов