Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 161/601/16-ц

провадження № 61-12626св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_5 від 07 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Волинської області у складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Стрільчука В. А., Карпук А. К., від 29 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» (далі - ПАТ «Волиньгаз») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 06 вересня 1996 року її було прийнято на роботу до відповідача, де вона працювала на посадах контролера служби обліку газу, диспетчера автомобільного транспорту, а з 26 лютого 2007 року - на посаді інженера з підготовки кадрів відділу кадрів. Наказом № 419-к від 23 грудня 2015 року її звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України - у зв'язку із скороченням штату працівників.

ОСОБА_4 вважала, що її звільнено з роботи незаконно, оскільки у відповідача не було змін в організації виробництва і праці, які б викликали скорочення чисельності або штату працівників, так як під час вивільнення працівників здійснювався прийом на роботу нових працівників. При звільненні їй не пропонувалося переведення на іншу роботу або посаду, хоча такі посади були.

Крім того, її належним чином не попередили про наступне вивільнення, не було запропоновано іншої роботи, не врахованого її переважного права на залишення на роботі.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4 просила поновити її на роботі та стягнути з відповідача 21 593,17 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 24 грудня 2015 року до дня поновлення на роботі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 червня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді інженера з підготовки кадрів у ПАТ «Волиньгаз» з 23 грудня 2015 року.

Стягнуто з відповідача на користь позивача 4 550,96 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що на час звільнення позивача з роботи у ПАТ «Волиньгаз» були вакантні посади, однак відповідачем не було запропоновано їй перейти на іншу роботу, що є підставою для поновлення ОСОБА_4 на роботі.

Стягуючи з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу та визначаючи його розмір, суд першої інстанції виходив із того, що позивачу при звільненні виплачено вихідну допомогу в розмірі 4 013,30 грн, а також позивач отримала допомогу по безробіттю у розмірі 13 027,78 грн, а тому розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу має бути зменшений на вказані суми.

Справа неодноразово переглядалась судом апеляційної інстанції.

Останнім рішенням Апеляційного суду Волинської області від 29 грудня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та ПАТ «Волиньгаз» задоволено частково, рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено.

Стягнуто з ПАТ «Волиньгаз» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 грудня 2015 року по 07 червня 2016 року включно у розмірі 21 592,04 грн. В решті рішення суду залишено без змін.

Змінюючи рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд апеляційної інстанції виходив із того, що у зв'язку з поновленням позивача на роботі на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 грудня 2015 року по 07 червня 2016 року включно, без будь-яких відрахувань отриманої нею вихідної допомоги та допомоги по безробіттю, оскільки будь-яке зменшення середнього заробітку нормами трудового законодавства, зокрема і статтею 235 КЗпП України, не передбачено.

При цьому суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позивач підлягає поновленню на роботі, оскільки відповідач порушив вимоги частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП України.

У січні 2017 року ПАТ «Волиньгаз» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач підлягає поновленню на роботі, оскільки відповідач порушив вимоги частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП України, не врахував висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в ухвалі від 30 листопада 2016 року. Судом не враховано, що 23 грудня 2015 року позивачу була запропонована посада контролера газового господарства на час перебування у відпустці по догляду за дитиною основного працівника, від якої позивач відмовилась. Інші вакантні посади чи робота за відповідною професією чи спеціальністю (інша робота), чи інша вакантна робота, яку позивач може виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду тощо, у період з дня попередження про вивільнення позивача до дня розірвання трудового договору у роботодавця були відсутні. Отже, відповідач під час звільнення позивача не допустив порушення вимог частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції та зупинено виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Волинської області від 29 грудня 2016 року в частині задоволення позову ОСОБА_4, що не підлягає негайному виконанню, до закінчення касаційного провадження.

У березні 2017 року ОСОБА_4 подала заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в якому просила відхилити касаційну скаргу та залишити оскаржувані судові рішення без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга ПАТ «Волиньгаз» підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

У справі, що переглядається, судами установлено, що 06 вересня 1996 року ОСОБА_4 прийнята на роботу у відкрите акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз», правонаступником якого є ПАТ «Волиньгаз», контролером служби обліку газу, з 20 травня 2002 року її переведено диспетчером автомобільного транспорту автотранспортної служби, а з 26 лютого 2007 року вона працювала на посаді інженера з підготовки кадрів.

Згідно з протоколом засідання профспілкового комітету ПАТ «Волиньгаз» від 23 грудня 2015 року профкомом вирішено надати згоду на звільнення з роботи ОСОБА_4 за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Наказом від 23 грудня 2015 року № 419-к ОСОБА_4 звільнено з 23 грудня 2015 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України - у зв'язку із скорочення штату працівників.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Установлено, що скорочення чисельності або штату працівників у відповідача підтверджується наказами від 07 жовтня 2015 року № 216 «Про зміни в організації виробництва і праці у ПАТ «Волиньгаз» та від 03 грудня 2015 року № 269 «Про скорочення чисельності та штату ПАТ «Волиньгаз», які ніким не оспорені та не скасовані (а. с. 37-40).

Належним чином оцінивши вказані докази, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що у ПАТ «Волиньгаз» дійсно відбулись зміни в організації виробництва і праці, шляхом скорочення штату, що стали підставою для вивільнення працівників, у тому числі ОСОБА_4 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

12 жовтня 2015 рокупозивач була попередження про майбутнє звільнення, від ознайомлення з яким остання відмовилась, що посвідчено актом, підписаним трьома свідками: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, які підтвердили ці обставини при допиті в якості свідків. (а. с. 42 т. 1).

За таких обставин висновок апеляційного суду про ненадання відповідачем доказів належного виконання ним обов'язку щодо попередження ОСОБА_4 про наступне вивільнення, не ґрунтуються на матеріалах справи.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15).

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року № 6-40цс15.

Поновлюючи позивача на роботі, суд апеляційної інстанцій виходив із того, що за період з 07 жовтня 2015 року і по 23 грудня 2016 року у відповідача відбувалися переміщення працівників із однієї на іншу посаду, але жодного разу позивачу не пропонувалося переміщення на будь-яку іншу посаду та не пропонувалась інша робота, яка була наявна у відповідача.

З таким висновком апеляційного суду погодитись не можна з огляду на таке.

За правилами частини четвертої статті 338 ЦПК України 2004 року, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

В ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 30 листопада 2016 року, постановленій у цій справи, суд касаційної інстанції, скасовуючи судове рішення і направляючи справу на новий апеляційний розгляд, зазначив, що апеляційний суд, посилаючись на те, що позивачу згідно зі статтею 49-2 КЗпП України мали бути запропоновані вакантні посади, не перевірив, чи відповідає позивач за кваліфікацією цим посадам.

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи при новому розгляді справи рішення про часткове задоволення позову з тих самих підстав, не взяв до уваги висновки і мотиви, з яких судом касаційної інстанції було скасовано попереднє судове рішення апеляційного суду, незважаючи, що такі висновки є обов'язковими для суду при новому розгляді справи.

Так, згідно з довідкою ПАТ «Волиньгаз» від 18 травня 2016 року, у період з 07 жовтня 2015 року по 23 грудня 2015 року були вакантні наступні посади: бухгалтер бухгалтерії (2 одиниці); контролер газового господарства (6 одиниць) (відпустки по догляду за дитиною); слюсар з експлуатації підземних газопроводів третього розряду служби підземних газопроводів та споруд (1 одиниця); контролер газового господарства служби обліку газу Ківерцівського управління експлуатації газового господарства (1 одиниця) (відпустка по догляду за дитиною); оператор електронно-обчислювальних машин служби обліку газу Володимир-Волинського управління експлуатації газового господарства (1 одиниця) (відпустка по догляду за дитиною); контролер газового господарства Володимир-Волинського управління експлуатації газового господарства (1 одиниця) (відпустка по догляду за дитиною); майстер служби підземних газопроводів та споруд на них Горохівського управління експлуатації газового господарства (1 одиниця) (основний працівник мобілізований з 30 червня 2015 року); контролер газового господарства Горохівського управління експлуатації газового господарства (1 одиниця) (відпустка по догляду за дитиною).

Обов'язок ПАТ «Волиньгаз» полягає у необхідності запропонувати працівнику, який підлягає скороченню вакантну посаду або роботу за відповідною професією чи спеціальністю, іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» вакансія - вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа.

Отже, якщо працівник відсутній у зв'язку із хворобою, відрядженням, відпусткою посада, яку він займає, не є вакантною.

Відповідно до частини третьої статті 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується, зокрема, гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Частиною другою статті 23 КЗпП України передбачено, що строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Отже, посада жінки, яка перебуває у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, не є вакантною і прийняття працівників на таку посаду можливе лише за строковим трудовим договором на період до виходу з відпустки для догляду за дитиною основного працівника.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що не є вакантними посади, на яких основні працівники перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Також суд апеляційної інстанції не врахував, що посади бухгалтерів ОСОБА_4 не пропонувались у зв'язку з відсутністю в неї відповідної освіти, кваліфікації та досвіду роботи.

Вакансія слюсаря з експлуатації та ремонту підземних газопроводів третього розряду з'явилась 21 грудня 2015 року та 23 грудня 2015 року була запропонована працівнику ОСОБА_9, яка займала посаду слюсаря з експлуатації та ремонту газового устаткування другого розряду будівельно-монтажного відділу, що підлягала скороченню.

23 грудня 2015 року ОСОБА_4 було запропоновано посаду контролера газового господарства на час перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_10, від якої позивач відмовилась, інші посади контролера газового господарства були аналогічними.

Посилаючись на те, що за період з 07 жовтня 2015 року і по 23 грудня 2016 року у відповідача відбувалися переміщення працівників із однієї на іншу посаду, але жодного разу позивачу не пропонувалося переміщення на будь-яку іншу посаду та не пропонувалась інша робота, яка була наявна у відповідача, суд апеляційної інстанції належним чином не обґрунтував вказаний висновок та не встановив і не зазначив у судовому рішенні, яку саме вільну посаду чи роботу відповідач не запропонував позивачу, і відповідно, чи відповідає позивач за кваліфікацією цій посаді чи роботі.

Встановлення наведених обставин справи має суттєве значення для правильного вирішення спору про поновлення особи на роботі, звільненої на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судом апеляційної інстанції, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Волинської області від 29 грудня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк