Справа № 461/1449/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/783/304/18 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2018 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю: позивача ОСОБА_2, його представників - ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, трьох відсотків річних та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28.12.2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 у користь ОСОБА_2 373571 грн. 10 коп. боргу за договором позики, 17807 грн. - три проценти річних, всього - 391378 грн. 10 коп.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_5, просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Свої доводи апелянт обгрунтовує тим, що в березні 2015 року позивач почав вимагати повернення подарованих ним раніше їй грошових коштів, які вона вже витратила, а тому під погрозою насильства та фізичної розправи змусив її написати розписки про позику у нього грошових коштів на суму 13790 доларів США, проте, в дійсності, вона жодних грошових коштів за розписками не отримувала і вважає, що цей факт позивачем не доведено.

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_5 після відкладення розгляду справи за її клопотанням повторно не з'явилась, про час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення їй 22.05.2018 року судової повістки (а.с.34 т.2), повторно заявила клопотання про відкладення розгляду справи, яке колегією суддів не було задоволено у зв'язку з відсутністю для цього визначених процесуальним законом підстав, а тому справу розглянуто відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони позивача в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК).

Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК).

Судом встановлено, що 18.05.2013 року та 15.07.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено два договори позики, оформлені розписками відповідача (а.с.5, 6), згідно з якими відповідач 18.05.2013 року позичила у позивача грошові кошти в сумі 9000 доларів США, які зобов'язувалась повернути до 18.08.2015 року, та 15.07.2013 року позичила у позивача грошові кошти в сумі4790 доларів США, які зобов'язувалась повернути 15.08.2015 року.

Факт написання таких розписок відповідачем визнається.

Письмових доказів на підтвердження факту повернення грошових коштів відповідачем не надано і про це в самих розписках нічого не відображено.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 18.09.2013 року (Справа №6-63цс13), письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, факт отримання відповідачем від позивача позики на суму, еквівалентну 13790 доларів США, підтверджується написаними відповідачем розписками, жодних доказів на спростування доводів позивача відповідач суду не надав, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову позивача в частині повернення всієї суми грошових коштів, вказаних у розписках.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача трьох процентів річних на підставі ст.625 ЦК України судом першої інстанції також правильно задоволена.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку доказам, які були досліджені в судовому засіданні, не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 15 червня 2018 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.