Постанова
Іменем України

30 серпня 2018 року
м. Київ

справа № 629/4746/16-ц
провадження № 61-33400св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідачі квартирно-експлуатаційний відділ міста Харкова, товариство з обмеженою відповідальністю «Столиця Центробуд»,
треті особи: виконавчий комітет Лозівської міської ради Харківської області, комунальне підприємство «Житлова управляюча компанія»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Харківської області від 25 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенко І. С.,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати за ним право постійного користування квартирою АДРЕСА_1 на умовах житлового найму; зобов`язати квартирно-експлуатаційний відділ міста Харкова звернутися з клопотанням до виконавчого комітету Лозівської міської ради про виключення зазначеного житлового приміщення із числа службового.
На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що з 01 серпня 1994 року до теперішнього часу він проходить військову службу на посадах офіцерського складу у Збройних Силах України за контрактом, дія якого продовжена до закінчення особливого періоду.
З метою поліпшення житлових умов на підставі протокольного рішення засідання гарнізонної житлової комісії від 09 березня 2000 року він був поставлений на квартирний облік.
Рішенням виконавчого комітету від 27 червня 2006 року № 527 «Про затвердження протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 про виділення квартир військовослужбовцям Лозівського гарнізону» йому на склад сім`ї з трьох осіб надано службову квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 29,3 кв. м, та видано ордер від 03 липня 2006 року № 0-120 на вселення.
З липня 2006 року він постійно проживає у спірному житловому приміщенні, утримує його у належному стані, сплачує всі комунальні послуги, у зв`язку з чим неодноразово звертався до начальника квартирно-експлуатаційного відділу міста Харкова розглянути питання про виключення зі складу службових та надання йому та його сім`ї у постійне користування вказаної квартири.
Оскільки до теперішнього часу це питання залишається невирішеним, просив позов задовольнити.
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року у складі судді Дегтярчук М. О. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право постійного користування квартирою АДРЕСА_1 на умовах житлового найму.
Зобов`язано квартирно-експлуатаційний відділ міста Харкова звернутися з клопотанням до виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області про виключення квартири АДРЕСА_1 з числа службових.
Суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 та його сім`я мають право на отримання квартири для постійного проживання та виключення її зі службового фонду Міноборони України.
Рішенням апеляційного суду Харківської області від 25 вересня 2017 року рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців не є підставою для виключення цих приміщень із числа службових. Порядок виключення квартир із числа службових встановлений Інструкцією про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями.
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення позову.
Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 629/4746/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Установлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу у Збройних Силах України.
На підставі протокольного рішення засідання гарнізонної житлової комісії від 09 березня 2000 року він був поставлений на квартирний облік із метою поліпшення житлових умов.
Рішенням виконавчого комітету від 27 червня 2006 року № 527 «Про затвердження протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 про виділення квартир військовослужбовцям Лозівського гарнізону» йому на склад сім`ї з трьох осіб ( ОСОБА_1 наймач, ОСОБА_2 дружина та ОСОБА_3 донька) надано службову квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 29,3 кв. м, та видано ордер від 03 липня 2006 року № 0-120 на заселення.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що оскільки, протягом усього часу проходження військової служби він іншого житла, крім службового, для постійного проживання разом із членами сім`ї не отримав, а загальна календарна вислуга військової служби становить понад 20 років, то відповідно до вимог чинного законодавства України має право на забезпечення житлом для постійного проживання за рахунок Міністерства оборони України, у тому числі шляхом виключення житла з числа службового, без врахування черговості на отримання житла.
Спірні правовідносини у цій справі врегульовані, зокрема, Житловим кодексом Української PCP, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Інструкцією, «Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37 (зі змінами).
За змістом статті 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради.
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.
Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення.
Згідно з пунктом 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними, затвердженого постановою Ради Міністрів від 04 лютого 1988 року № 37 (у редакції, на час виникнення спірних правовідносин), жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадкам, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях, зокрема, робітників і службовців не є підставою для виключення цих приміщень із числа службових.
Відповідно до Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081, житлове приміщення включається до числа службового згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини, погодженого з квартирно-експлуатаційним органом. Виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу.
Відповідно до пункту 2.2 Інструкціїпро організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Міністра оборони України від 06 жовтня 2006 року № 577, Міністерстві оборони України всі рішення щодо включення (виключення) житлового приміщення до (із) числа службового приймаються Міністром оборони України.
У подальшому житлове приміщення включається (виключається) до (із) числа службового за рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням командира військової частини, погодженим з начальниками відповідних територіальних квартирно-експлуатаційних управлінь.
З урахуванням вищенаведеного,апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), зробив правильний висновок про відсутність правових підстав для зобов`язання квартирно-експлуатаційного відділу міста Харкова звернутися з клопотанням до виконавчого комітету Лозівської міської ради виключити спірне житлове приміщення з числа службового та визнання за позивачем права на постійне користування ним.
Аргументи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження апеляційним судом і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Харківської області від 25 вересня 2017 року, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення апеляційного суду Харківської області від 25 вересня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В. І. Крат