Пров.№ 2/554/647/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2018 року

Октябрський районний суд м.Полтави

у складі : головуючого судді Кулешової Л.В.

при секретарі судового засідання Колесніченко О.П.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування 1/2 частини квартири недійсним,

В С Т А Н О В И В :

08 грудня 2016 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що з 03 травня 1997 року по 13 серпня 2013 року перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. 15 листопада 2010 року він придбав трикімнатну квартиру, розташовану за адресою : АДРЕСА_1. НА даний час він проживає в квартирі з ОСОБА_4 та їх двома дочками. 12 вересня 2012 року він уклав кредитний договір з АТ "Дельта Банк". У зв'язку з відсутністю коштів він не зміг сплачувати кошти за кредитним договором та сума боргу становить 72450 грн. У липні 2013 року дружина почала вмовляти його переоформити на неї належну йому квартиру та запевняла, що банк може відібрати квартиру. Щоб не допустити їх виселення з квартири, ОСОБА_4 вмовила його , обманувши, розлучитися, розділити квартиру по 1/2 частині кожному , як спільне нажите майно, а потім подарувати їй його частину. При цьому відповідач запевнила його, що він буде проживати в квартирі, а у випадку, коли він захоче жити окремо, вона розміняє квартиру на дві окремі. Доказами підтвердження наміру ОСОБА_4 розміняти квартиру та придбати йому окрему є попередній договір ( договір завдатку). Будучи впевненим, що він не залишиться без житла, у серпні 2013 року він подав до суду позов про розлучення та рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 13 серпня 2013 року їх шлюб було розірвано. 28 серпня 2013 року він та відповідач у нотаріуса уклали договір про поділ майна, згідно якого поділи квартиру та стали власниками по 1/2 частині квартири кожен. В цей же день - 28 серпня 2013 року у нотаріуса вони уклали договір дарування, відповідно до якого він нібито подарував відповідачу квартиру. Після укладення договору дарування він продовжував проживати у квартирі. У 2015 році сосунки між ними погіршилися та ОСОБА_4 почала вчиняти дії, направлені на його виселення з квартири та писати заяви до поліції. Насправді ж його колишня дружина шляхом обману та зловживання довірою шахрайським шляхом заволоділа належною йому 1/2 частиною квартири. Про те, що договір дарування було вчинено під впливом обману та помилки щодо обставин, які мають істотне значення, він дізнався 18 листопада 2016 року, коли отримав повістку та копію ухвали суду про відкриття провадження у справі 15.11.2016 року про виселення його з квартири. А тому просить суд поновити йому строк позовної давності в частині визнання договору дарування недійсним. Таким чином, позивач вважає, що договір дарування від 28 серпня 2015 року є недійсним, так як укладений під впливом обману та помилки щодо обставин, які мають істотне значення. та просить суд : визнати недійсним договір дарування, укладений між ним та ОСОБА_4 28 серпня 2013 року; застосувати наслідки недійсності договору дарування та скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_4 на 1/2 частину квартири та визнати ( поновити) за ним право власності на 1/2 частину квартири, розташованої у АДРЕСА_2.

У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позов та просили його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Позивач зазначив, що до нотаріуса він з'явився добровільно, нотаріус роз'яснював договір та він підписав договір дарування, оскільки якби не існувала загроза втрати житла через борги за кредитом, то він би не вчинив такого. Крім того, дружина обіцяла йому купити квартиру.

Представник відповідача з позовом не погодився та просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що волевиявлення позивача на укладення договору було вільним та відповідало його внутрішній волі, що підтверджується тим, що договір не було розірвано на протязі одного року, як це передбачено ст.727 ЦК України, Позивачем не надано доказів, що його було введено в оману та він не зазначає в чому саме полягає омана чи помилка. Позивач просить визнати недійсним договір відповідно до ч.1 ст.205 ЦК України, відповідно до якої підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст.203 ЦК України. Проте, вказані вимоги були дотримані при укладенні договору дарування. Відповідач жодним чином не вводила і не могла ввести позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення щодо природи правочину, прав та обовязків сторін,. Вільність волевиявлення, дієздатність позивача та додержання всіх істотних умов договору було перевірено нотаріусом. Крім того, договір дарування було укладено 28 серпня 2013 року, позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору недійсним 08 грудна 2016 року, а тому сплинув строк звернення позивача до суду з позовом, що є підставою для відмови у задоволенні позову та представник відповідача просить застосувати строк позовної давності.

Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідка та дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 травня 1997 року, який був розірваний за позовом ОСОБА_1 рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 13 серпня 2013 року ( а.с.16).

28 серпня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за взаємною згодою здійснили поділ майна та після поділу кожному з них належить по 1/2 частині квартири, розташованої у м.Полтаві, вул.Героїв Сталінграда, 17/24, корп..3, кв.69, про що свідчить договір про поділ майна подружжя, укладений 28 серпня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_5 ( а.с.10,11).

Відповідно до договору дарування від 28 серпня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5 28 серпня 2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1252, ОСОБА_1 безоплатно передав у власність колишній дружині ОСОБА_4 належну йому на праві особистої власності 1/2 частину квартири номер 69, що знаходиться в м.Полтаві по вул.Героїв Сталінграда,17/24, корпус 3 ( а.с.8).

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною третьою статті 203 ЦК України.

Згідно з положеннями частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що договір дарування належної йому частки квартири було укладено під впливом обману та помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

При цьому позивач посилається на ту обставину, що відповідач запевнила його, що вона продасть трикімнатну квартиру та після продажу купить собі та йому окремі квартири та на наявність борових зобовязань за кредитними договорами.

Як на підтвердження цього позивач посилається на наявність попереднього договору ( договору завдатку), укладеного між відповідачем ОСОБА_4 та ОСОБА_6, відповідно до якого сторони домовилися у строк до 25 червня 2016 року укласти договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою : АДРЕСА_3 ( а.с.17).

Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що зазначений договір був укладений у 2016 році через тривалий проміжок часу, а тому посилання позивача за попередній договір суд вважає безпідставним.

Слід зазначити, що зі змісту оспорюваного договору дарування вбачається, що як дарувальник, так і обдарована, стверджують, що розуміють значення і умови цього договору та правові наслідки, стверджують дійсність намірів при його укладенні, а також про те, що він не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

Із наданих позивачем доказів вбачається, що він оформив кредит 01.08.2013 року в ТОВ «Дата ОСОБА_7» ( а.с.106,107) і йому запропоновано до 23 серпня 2016 року сплатити заборгованість у сумі 61329,09 грн. та він попереджений про недопущення реалізації майна.

Крім того, відповідно до довідки Полтавського відділення № 3 АТ «Дельта Банк» з позивачем було укладено договір 23 січня 2013 року та загальна сума заборгованості станом на 26 грудня 2016 року складає 21918,11 грн. ( а.с.108).

12 вересня 2012 року позивачем було укладеного кредитний договір з АТ «Дельта Банк» та станом на 14 листопада 2016 року заборгованість складала 72450 грн. ( а.с.109).

Проаналізувавши відомості щодо наявності заборгованості по кредитним договорам, суд зазначає, що наявність заборгованості у значному розмірі мала місце у 2016 році, а тому відсутні підстави вважати, що на час укладення договору дарування - 28 серпня 2013 року існувала значна заборгованість та відповідач впливала на позивача шляхом обману щодо укладення оспорюваного договору чи позивач істотно помилявся щодо обставин його укладення.

При цьому суд бере до уваги, що позивач свідомо укладав договір дарування його частки майна з метою недопущення його реалізації, про що зазначено в позовній заяві та позивач зазначав у судовому засіданні.

Відповідно до ст.82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, позивачем не надано достовірних, достатніх та належних доказів щодо вчинення оспорюваного договору під впливом обману чи істотної помилки, які б мали місце на момент вчинення оспорюваного договору, що є обовязковим, договір було ним укладено внаслідок власного недбальства, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Представником відповідача заявлено про застосування строку позовної давності.

Згідно з п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи, що судом відмовлено у задоволенні позову за недоведеністю, а тому відсутні підстави для вирішення судом питання про застосування строку позовної давності.

Оскільки у задоволенні позову позивачу відмовлено, то судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст..ст.. 12,13,77-81,259,263-265,268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування 1/2 частини квартири недійсним.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області шляхом подачі апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної система апеляційна скарга на рішення суду подається через Октябрський районний суд м.Полтави.

Суддя : Л.В.Кулешова

Повне судове рішення складено 01 червня 2018 року.

Суддя : Л.В.Кулешова