рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

10 вересня 2018 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

Головуючого-одноособово судді Боярського О.О.

при секретарі Акопян М.А.

за участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, яка діє на підставі ордеру

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, який діє на підставі ордеру

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Білгород-Дністровському в порядку загального позовного провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист права шляхом визнання майна особистою приватною власністю та зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про захист права шляхом визнання майна особистою приватною власністю.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що він перебував із відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 26.10.2007 року по 08.10.2013 рік. В період знаходження у шлюбі із відповідачем ОСОБА_1 уклав договір довічного утримання із ОСОБА_5, відповідно до якого він набув у власність однокімнатну квартиру № 26, по вул. Дзержинського, що знаходиться у місті Білгород-Дністровський Одеської області та в свою чергу ОСОБА_1 зобов'язався довічно повністю утримувати останню, забезпечуя її харчуванням, одежою, доглядом, необхідною допомогою та зберігти у її безоплатному довічному користуванні згадану квартиру. Вказаний договір було укладено позивачем не в інтересах сім'ї та є особистою приватною власністю останнього.

З огляду на викладене, задля вільної реалізації своїх прав власника щодо вказаного нерухомого майна, позивач був змушений звернутися до суду із дійсним позовом.

ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою про визнання квартири № 26, по вул. Дзержинського, що знаходиться у місті Білгород-Дністровський Одеської області спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частку цієї квартири.

Позов обгрунтовує тим, що спірна квартира була придбана в період шлюбу, а отже на вказане нерухоме майно розповсюджується презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ухвалою від 07.02.2018 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 було об'єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 (а.с. 62).

09.02.2018 року ОСОБА_3 було подано відзив на позовну заяву ОСОБА_1 в якому просить в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити, оскільки спірна квартира була придбана в період шлюбу, а отже є спільною сумісною вланістю подружжя (а.с.64-66).

13.08.2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, яка діє на підставі ордеру надала до суду заяву про застосування строку позовної давності до зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 (а.с. 99).

Інших заяв та клопотань від сторін по справі не надходило.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, яка діє на підставі ордеру позовні вимоги первісного позову підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. В задоволенні зустрічних позовних вимог просила відмовити.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, який діє на підставі ордеру зустрічні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. В задоволенні первісного позову просив відмовити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справ і вирішення спорів по суті, суд приходить до висновку, що первісний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що з 26 жовтня 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 08.10.2013 року був розірваний рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі №495/4547/13-ц. Рішення суду набрало законної сили 21.10.2013 року (а.с. 6).

Після укладення шлюбу 20.08.2016 року ОСОБА_6 змінила прізвище на ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ЖД №382003 та копією паспорта останньої серії ОК 015777 (а.с. 52-53).

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна подружжя може бути здійснено у добровільному або судовому порядку.

Згідно ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

За правилами ст. 746 ЦК України сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач. При цьому закон допускає, що набувачами за договором можуть бути кілька фізичних осіб, які стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання, на праві спільної сумісної власності, та відповідно несуть солідарний обовязок перед відчужувачем (ч. 3 ст. 746 ЦК України). Зміст обовязків набувача за договором довічного утримання визначений у ст. 749 ЦК України.

Відповідно до ст. 754 ЦК України набувач не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину. На майно, передане набувачу за договором довічного утримання (догляду), не може бути звернене стягнення протягом життя відчужувача.

В період шлюбу із ОСОБА_3, а саме 09.12.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір довічного утримання, який встановлював права та обов'язки сторін договору.

Відповідно до умов якого:

п. 1.1. відчужувач ОСОБА_5 передає, а набувач ОСОБА_1 отримує у власність однокімнатну квартиру під №26, по вул. Дзержинського, що знаходиться у місті Білгород-Дністровський Одеської області;

п. 2.1. ОСОБА_1 зобов'язується довічно повністю утримувати ОСОБА_5, забезпечуя її харчуванням, одежою, доглядом, необхіною допомогою та зберігти у її безоплатному довічному користуванні згадану у цьому договорі квартиру;

п.2.2. ціна матеріального забезпечення (харчування, одежа, догляд та необхідна допомога) сторонами визначена у розмірі 600 грн. у місяць.

Згідно зі ст. 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до ст. 334 цього Кодексу (з моменту державної реєстрації договору).

Право власності ОСОБА_1 на квартиру №26, по вул. Дзержинського, що знаходиться у місті Білгород-Дністровський Одеської області було зареєстроване 10.01.2011 року КП "Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації", реєстраційний номер 25378436, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав (а.с. 12).

Згідно ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Як вбачається із свідоцтва про смерть серії І-ЖД №396790, виданого 02.12.2014 року, ОСОБА_5 померла 27.11.2014 року (а.с. 96).

Норми СК України у ст.ст. 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з роз'ясненнями у п. 22 Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК Українитаст. 372 ЦК України.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Відповідно роз'яснень у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Однак, відповідно до положень, викладених у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі N 6-612цс15, від 1 липня 2015 року: "Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить з такого.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя".

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, цивільне законодавство визначає, що виникнення спільної сумісної власності кількох осіб на майно, передане за договором довічного утримання, зумовлює солідарне виконання ними обов'язків за цим договором на користь відчужувача.

За результатами розгляду справи № 6-2891цс15 Верховний Суд України прийняв постанову від 13 квітня 2016 року, згідно з якою зробив наступний правовий висновок: визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеним під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був даний договір укладено саме в інтересах сім'ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов'язки за таким договором солідарно з набувачем.

При цьому згідно ст.ст. 2 та 8 СК України саме Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини, зокрема, між подружжям. Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

З огляду на зазначене, Верховний Суд України в своїй постанові від 24 травня 2017 № 6-843цс17 розвив та доповнив правовий висновок, викладений у постанові від 13 квітня 2016 року, наступною правовою позицією про застосування ст.ст. 60, 61 СК України з огляду на положення ст.ст. 744, 746 ЦК України із урахуванням положень ст.ст. 2, 8 СК України при вирішенні спорів між подружжям, у тому числі колишнім, про поділ їх спільного майна.

Так, для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України.

За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України - довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім'ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов'язані із сімейними.

Вирішуючи в даному випадку питання про правовий режим придбаної ОСОБА_1 за договором довічного утримання спірної квартири, суд виходить із наступних обставин, викладених ОСОБА_1 в якості спростування презумпції спільності набутого майна, підтверджених письмовими доказами зібраними в матеріалах справи та усними поясненнями сторін.

Так, сторонами договору довічного утримання були: відчужувач - ОСОБА_5 та набувач -ОСОБА_1. ОСОБА_3 не виступала набувачем в договорі довічного утримання, не приймала на себе ніяких зобов'язань по виконанню умов договору довічного утримання.

Судом встановлено, що умови вказаного договору з боку набувача майна фактично виконувались відповідачем. ОСОБА_5 відчужувач, після укладення договору проживала із матірю ОСОБА_1 в будинку батьків останнього в с. Шабо Білгород-Дністровського району Одеської області. Сторони по справі, перебуваючи у шлюбі проживали в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Таким чином фактично цілодобовий догляд за відчужувачем здійснювала мати позивача за первісним позовом. Вказані обставини не заперечувалися представником ОСОБА_3

Суд критично ставиться до посилань ОСОБА_3 на те, що вона на рівні з відповідачем ОСОБА_1 виконувала умови договору довічного утримання і таким чином, вказана квартира була набута сторонами у спільну власність, оскільки вони є безпідставними та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

ОСОБА_3, в супереч вимогамст. 81 ЦПК України, будь-яких доказів на підтвердження того, що за кошти сімейного бюджету відповідач виконував зобов'язання за договором довічного утримання суду не надано.

Посилання позивача на той факт, шо до травня 2012 року вона офіційно працювала та отримувала заробітну плату, на підтвердження чого надала копію трудової книжки, жодним чином не підтверджує факту її участі в матеріальному забезпеченні умов, необхідних для виконання договору утримання.

Крім того, як вказує ОСОБА_3 в своїй позовній заяві, поданій нею до суду 30.05.2013 році (а.с. 87-88) шлюбні відносини та ведення спільного господарства із ОСОБА_1 вона припинила в жовтні 2012 року та переїхала жити до своєї матері за адресою своєї реєстрації.

Будь-яких належних та допустимих доказів того, шо ОСОБА_3 приймала участь у здійсненні догляду за відчужувачем ОСОБА_5, як під час перебування у шлюбі із ОСОБА_1 так і після припинення шлюбних відносин (жовтень 2012 року) та розірвання шлюбу між сторонами (жовтень 2013) суду надано не було.

Крім цього, той факт, шо ОСОБА_3 приймала участь у виконанні умов договору шодо утримання відчужувача спростовується її необізнаністю щодо часу, місця та причини смерті останньої. Так, у судовому засіданні представник ОСОБА_3 пояснив, шо позивач за зустрічним позовом звернулася до суду із вимогою про поділ вказаної квартири саме після смерті відчужувача, тобто припинення договору довічного утримання, оскільки до його припинення діяла заборона на нерухоме майно. Про смерть відчужувача ОСОБА_3 дізналася після отримання копії первісної позовної заяви ОСОБА_1

Отже, ОСОБА_3 також не приймала участі у похованні відчужувача, що у відповідності до ч. 3 ст. 749 ЦК України входить до зобов'язань набувача за договором довічного утримання.

Таким чином, відповідно до наведених фактів, змісту пояснень та положень договору довічного утримання, право власності на житлову квартиру виникло лише у ОСОБА_1, як набувача за названим договором, оскільки договір довічного утримання укладався ним не в інтересах сім'ї , джерелом набуття предмету договору (спірної квартири) не були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, ОСОБА_3, яка не була визначена у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, не виконувала обов'язки за таким договором солідарно з набувачем.

Виходячи з наведених підстав, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання квартири його особистою приватною власністю підлягають задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи, що спірна квартира не є спільною власністю подружжя, набутою за час шлюбу, то вона не підлягає розподілу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, а тому вимоги позивача за зустрічним позовом про визнання за нею право на 1/2 частину спірної квартири задоволенню не підлягають.

Щодо заяви ОСОБА_1, про застосування строку позовної давності до зустрічних позовних вмог, то згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно з ч. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявленостороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Виходячи із поданих заяв, та матеріалів справи, порушених правовідносин, суд вважає, що таким чином підстав до застосування строку позовної давності у суду не має.

Керуючись ст.ст. 57,60,61,63,70-73 СК України, ст.ст. 744,746, 749 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 81, 82, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист права шляхом визнання майна особистою приватною власністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1) право особистої приватної власності на квартиру №26 в будинку №8 в м. Білгород-Дністровському Одеської області.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення було складено 18.09.2018 року.

Суддя: