Єдиний унікальний номер 243/5477/15-ц Номер провадження 22-ц/775/1159/2018
Головуючий в І інстанції - Сидоренко І.О. Єдиний унікальний номер 243/5477/15-ц
Доповідач - Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/775/1159/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2018 року Апеляційний суд Донецької області в складі суддів:

головуючого судді Папоян В.В.

суддів Агєєва О.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 30 травня 2018 року цивільну справу №243/5477/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спірного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спірного майна подружжя (суддя Сидоренко І.О., повний текст рішення виготовлений 01 червня 2018 року),

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя, якій під час розгляду справи уточнювала. В обґрунтування вимог зазначала, що сторони перебували у шлюбі під час якого за спільні кошти ними було придбано автомобіль, якій зареєстрований на ім'я відповідача. Та, оскільки, останній відмовляється добровільно вирішити питання про його поділ, то просила провести поділ спірного майна подружжя, залишивши автомобіль у власності ОСОБА_1, стягнувши з нього на її користь половину вартості майна.

Відповідач позовні вимоги не визнав та подав зустрічний позов про поділ спільного майна подружжя, в якому просив розподілити побутову техніку, меблі на загальну суму 34 500 грн. та витрати на проведення ремонту і покращень, які було зроблено за спільні кошти у належній позивачу квартирі на загальну суму 46500 грн. А саме: в порядку розподілу майна визнати за ним право власності на майно загальної вартості 37600 грн. та стягнути з ОСОБА_2 на його користь ? вартості зроблених покращень у квартирі у сумі 23250 грн.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 30 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено у повному обсязі та частково задоволено зустрічний позов ОСОБА_1

Визнано автомобіль марки FUAH0007_VAZ_Autotechnology, модель 21093 спільною власністю подружжя, залишивши його у власності ОСОБА_1 та стягнуто з останнього на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію ? частини вартості цього майна у сумі 34914грн. 50 коп. Визнано за ОСОБА_1 право власності на майно на загальну суму 10 543 грн. зі сплатою ОСОБА_2 різниці у вартості майна в сумі 656 грн. 90 коп. У задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ комп'ютеру з монітором, холодильника «Самсунг», меблевого гарнітуру (стінка) у вітальню, газової політики «Грета», меблевого гарнітуру у кухню та відшкодування компенсації витрат на проведення ремонтних робіт відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням в частині вирішення спору про поділ автомобіля та в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації в розмірі ? частки вартості витрат на проведення ремонту і покращень квартири, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції у зазначеній частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, стягнути ? частку затрат понесених на покращення квартири, а також припинити право спільної власності на автомобіль і визнати за ним право особистої власності на зазначений автомобіль.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що стягнувши з нього на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі ? частки вартості автомобіля, суд повинен був в рішенні зазначити, що право спільної сумісної власності на це майно припинено і визнати за ним право особистої приватної власності на автомобіль.

Крім того, вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні вимог в частині стягнення затрат на поліпшення квартири, та не надав належної оцінки висновку судової будівельно-технічної експертизи №211/7 від 01.03.2016 року, що проведені поліпшення не є поточним ремонтом. Суд не мотивував в рішення неприйняття цього висновку експерта як доказу. На його думку встановлення автономного опалення не може бути поточним ремонтом.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду частково скасувати та ухвалити нове.

Позивач ОСОБА_2 та її представник у судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду залишити без змін.

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Рішення суду оскаржується в частині вирішення спору про поділ автомобіля та вартості витрат на проведення ремонту і покращень квартири. В іншій частині рішення суду особами, які приймають участь по справі не оскаржується.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 3 статті 368 ЦК України і статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині і чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку, доходу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2 ст. 60 СК).

З матеріалів справи убачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.10.2001 р. по 27.11.2014 р. Під час спільного проживання подружжям придбано майно, яке є спільною сумісною власністю сторін по справі. У тому числі автомобіль марки ВАЗ 210934-20, реєстраційний номер НОМЕР_1, кузов НОМЕР_2, 2008 року випуску, синього кольору, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 від 30 серпня 2008 року. Згідно відповіді територіального сервісного центру 1443 РСЦ МВС в Донецькій області № 31/5-1443-1600 від 23.05.2018 року вказаний автомобіль станом на 23.05.2018 року зареєстрований на ім'я ОСОБА_1 Відповідно до висновку судової авто- товарознавчої експертизи № 168 від 07 серпня 2015 року дійсна ринкова вартість автомобіля ВАЗ 210934-20, реєстраційний номер НОМЕР_1, станом на період дослідження становить 69829 грн. Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовуються сторонами.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

Згідно пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 21.12.2007, № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції вирішуючи питання про поділ транспортного засобу, з урахуванням інтересів обох з подружжя та відповідного режиму користування спірним майном, який склався на час розгляду справи та сторонами не заперечується, залишив вказане майно у власності відповідача та стягнув з останнього на користь позивача грошову компенсацію. Позивач погодився на присудження судом сплати грошової компенсації замість своєї частки у праві спільної сумісної власності на майно та рішення суду не оскаржив.

Проте апеляційний суд погоджується з доводами викладеним у апеляційній скарзі, що судом першої інстанції не зроблено відповідного висновку щодо зміни правового статусу вказаного майна, що призводить до його невизначеності.

Зі змісту статей 57 та 69, 70 СК України убачається, що внаслідок розподілу спільного майна подружжя та стягнення грошової компенсації на користь однієї зі сторін змінився правовий статус спірного автомобіля. Тому право спільної сумісної власності подружжя на вказаний автомобіль припиняється та відповідач набуває право особистої приватної власності на нього. Проте в резолютивній частині рішення суду першої інстанції відповідний правовий висновок відсутній.

Оскільки розглядаючи справу суд першої інстанції не вирішив вказане питання та виправлення помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення, тому апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга в цій частині є обґрунтованою, а рішення суду в частині позовних вимог щодо поділу автомобіля підлягає зміні.

Крім того, з матеріалів справи убачається, що під час перебування у шлюбі сторони проживали спільно у квартирі позивача за адресою АДРЕСА_1, яка належить останній на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування з 24.04.2004 року. Під час спільного проживання сторонами було проведено ряд ремонтних робіт по поліпшенню житлового приміщення. Вартість ремонтних робіт, відповідно до висновку експерта № 348/349 від 28.08.2017 року (за виключенням вартості металопластикових вікон та міжкімнатних дверей) розрахована з урахуванням вартості матеріалів на момент проведення експертизи та складає 17798 грн. Відповідно до вказаного експертного висновку та пояснень експерта ОСОБА_3 в судовому засіданні проведені ремонтні роботи відносяться до поточного ремонту.

З таких обставин, відмовляючи у задоволенні цих позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що здійснені подружжям витрати на ремонт жилого приміщення не підлягають розподілу.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що проведені ремонтні роботи ні є поточним ремонтом житлового приміщення, та фактично є поліпшення належного позивачу майна, а тому підлягають розподілу в порядку ст. 69 СК України, оскільки ч.1 ст. 62 СК України визначено, що у разі якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. ОСОБА_1 звернувшись до суду із зустрічним позовом, просив стягнути на його користь ? частини витрат понесених подружжям на ремонтні роботи та переобладнання житлового приміщення, вимог про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю не заявляв, та у встановленому законом порядку позовні вимоги не змінював.

Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

Згідно із п.4 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», зокрема роз'яснено що право вимагати стягнення витрат на проведення ремонту будівлі, що належить власникові, у членів сім'ї власника виникає лише у випадку, якщо їх затрати на ремонт жилого приміщення перевищували покладений на них ст. 156 ЖК обов'язок.

У судовому засіданні встановлено, і це не заперечується сторонами, що відповідач вселився до квартири АДРЕСА_1 у 2001 році, де постійно проживав до 29 травня 2014 року. Тобто тривалий час відповідач нарівні із власником квартири користувався вказаним житловим приміщенням, у тому числі майже вісім років після проведення робіт з переобладнання опалювальної системи та ремонту ванної кімнати. Будь-яких інших поліпшень у цей період часу у квартирі не проводилося.

Таким чином, зазначені грошові кошти за час спільного життя були витрачені сторонами для ремонту та реконструкції житла в якому мешкало подружжя з метою поліпшення умов життя в інтересах сім'ї. Здійснені ремонтні роботи є невід'ємною частиною квартири та не є окремім об'єктом спільної сумісної власності подружжя, тому розподілу не підлягають. За таких обставин, віднесення вказаних робіт до поточного ремонту чи до невід'ємних поліпшень не має правового значення для вирішення спору.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про розподіл витрат на проведення ремонту і покращень квартири, підлягає залишенню без змін, а в частині щодо розподілу автомобіля підлягає зміні.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 30 травня 2018 року в частині поділу автомобіля змінити.

Визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя автомобіль марки ВАЗ 210934-20, реєстраційний номер НОМЕР_1, кузов НОМЕР_2, 2008 року випуску, синього кольору спільною власністю подружжя та в порядку розподілу майна виділити його в натурі ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію ? частини вартості автомобіля в розмірі 34914 (тридцять чотири тисячі дев'ятсот чотирнадцять) грн. 50 коп.

Припинити право спільної сумісної власності подружжя на автомобіль марки ВАЗ 210934-20, реєстраційний номер НОМЕР_1, кузов НОМЕР_2, 2008 року випуску, синього кольору та визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на вказаний транспортний засіб.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

О.В. Агєєв

О.В. Халаджи

Повний текст постанови складений 21.09.2018 року.

Суддя-доповідач В.В. Папоян