Номер провадження: 22-ц/785/325/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючої Гірняк Л.А.

суддів: Кононенко Н.А., Сегеди С.М.,

при секретарі: Лопотан В.І.,

Осіб, що приймали участь у справі:

Представник позивача ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_3

Представник позивача ОСОБА_4

Позивач ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 25 вересня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про виділення у власністю сараю та зобов'язання не чинити перешкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права власності на сарай,-

В С Т А Н О В И Л А:

ПРОЦЕДУРА

У липні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до Суворовського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_3 про виділення у її власність сараю під літ. «З» по вул. Ломоносова,1а, в м.Одесі з майна спільного користування. Одночасно просила визнати право власності на сарай, зобовязати відповідача не чинити їй перешкоди у користуванні.

Вимоги обгрунтовує тим, що сарай під літ. «З», що розташований по вул. Ломоносова,1а, в м.Одесі є спільною частковою власністю сторін та вони не досягнули згоди щодо його користування. Позивач зазначає, що ОСОБА_3 не користується цим майном, не утримує його в належному стані, будівля має спільну стіну з її вбиральною під літ «У», капітальний ремонт якої можливий лише з сараєм під літ «З» та у зв`язку з цим просила визнати за нею право власності.

В серпні 2016 року відповідач заявив зустрічні позовні вимоги та просив суд визнати за ним право власності на сарай під літ «З» з виплатою компенсації ? ОСОБА_5

Свої вимоги відповідач обгрунтовує тим, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28.07.2015 року ОСОБА_5 було відмовлено в задоволені позову.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 25 вересня 2017 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про виділення у власність сараю та зобовязання не чинити перешкоди в користуванні сараєм задоволено частково.

Зобовязано ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_5 у користуванні сараєм під літ. «З» по вул.Ломоносова.1-а,в м.Одесі

В іншій частині позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права власності на сарай під літ.»З» залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_5 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 25 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні зустрічних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ)СТОРІН

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 посилається на ті ж самі обставини, що і у позовній заяві та на те, що відповідач перешкоджає їй в користуванні сараєм під літ «З» з 2014 року, так як заблокував з середини двері; розвязання цього спору можливо лише шляхом задоволення позовних вимог та визання права власності. Крім того, як зазначає апелянт, судом першої інстанції не було прийнято до уваги висновок судового експерта, де одним із варіантів запропоновано було розділити майно навпіл.

Одночасно посилається на те, що суд першої інстанції не застосмував вимоги ст. 365 ЦК України.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 посилається на те, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28.07.2015 року, що вступило в законну силу, питання щодо сараю під літ «З» вже вирішувалось та ОСОБА_5 зобовязано знести паркан, який встановлено самовільно, що перешкоджає йому проводити ремонтні роботи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ

Матеріалами справи встановлено, що спільному користуванні сторін знаходиться сарай під літ. »З» по вул. Ломоносова,1а, в м. Одесі, згідно рішення від 06.12.1994 р. Ленінського районного суду м. Одеси між ОСОБА_6 і ОСОБА_3 був проведений в натурі розділ спадкової 1/4 частини домоволодіння № 17 по вул. Училищна в м. Одесі (нині Ломоносова 1а), як спадкоємцями за заповітом їх померлого 13.05.1988 р. батька ОСОБА_7, згідно рішення Суворовського райсуду м.Одеси від 28 липня 2015р. (л.с.143-145).

Відповідно до висновку №4713/5794/24 від 05 січня 2017 р. (л.с.102-110) в другому варіанті розподілу літ.»З» (л.с.109-зворот) передбачена виплата грошової компенсації ОСОБА_3 за ? частину літ. «З» (без врахування земельної складової) з боку ОСОБА_5 в сумі 360 грн.

Згідно свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 24.04.1991 р. державним нотаріусом Першої держнотконтори ОСОБА_8, реєстр. № 3-4585, батьку ОСОБА_6, належало 1/2 частина спадкового майна ОСОБА_7, що складається з 1/4 частини домоволодіння, розташованого по вул. Училищна, 17 в м. Одесі.

Позивачка зазначає, що після смерті свого батька ОСОБА_6 вона отримала свідоцтво про право на спадщину від 10.02.2015 року зареєстрованого у реєстрі за № 251, виданого приватним нотаріусом ОСОБА_9

Згідно свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 24.04.1991 р. державним нотаріусом Першої держнотконтори ОСОБА_8, реєстр. № 3-4585, батьку ОСОБА_6, належало 1/2 частина спадкового майна ОСОБА_7, що складається з 1/4 частини домоволодіння, розташованого по вул. Училищна, 17 в м. Одесі.

Рішенням від 06.12.1994 р. Ленінського районного суду м. Одеси між ОСОБА_6 і ОСОБА_3 був проведений в натурі розділ спадкової 1/4 частини домоволодіння № 17 по вул. Училищна в м. Одесі, як спадкоємцями за заповітом їх померлого 13.05.1988 р. батька ОСОБА_7.

ОСОБА_6 виділено 23/50 частини, які складалися з приміщень в жилому літ. "В": 4а-1,4а- 2, 4а-3, 4а-4, 4а-5, вбиральні "Т".

Відповідачу ОСОБА_3 виділено 27/50 частини, які складалися з приміщень в жилому літ. "А": 2а, 2а-4, 2а-3, 2-2, 2-1, 2-3,1, літ. "Д" - літньої кухні, вбиральні "У".

Спірний сарай літ. "З" існував ще за життя батька відповідача ОСОБА_7, був спадковим майном і належить в порядку спадкування ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в рівних частках, як ОСОБА_7 зазначив в заповіті від 29.07.1987 р..

Позивачка посилається на те, що конфлікт між батьком ОСОБА_6 і ОСОБА_3 стосовно користування частинами домоволодіння по вул. Училищна, 17 існує ще з 1990 р., коли ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до її батька ОСОБА_6 стосовно розподілу спадкового майна ОСОБА_7

13.05.1988 року помер батько сторін - ОСОБА_7. Після його смерті відкрилася спадщина на частку домоволодіння, розташованого за адресою: м. Одеса, вул.. Училищна, 17.

Рішенням Ленінського районного суду м. Одеси від 06.12.1994 року (справа №2-3/1994) був проведений в натурі розділ спадкової частини домоволодіння. ОСОБА_3 виділено наступні приміщення: жиле приміщення під літ. А, що складається з №№ 2а, 2а-4, 2а-3, 2-2, 2-1, 2-3-1, літня кухня під літ. Д, туалет під літ. У, тобто 27/50 частини від всього спадкового майна.

Крім того, відповідач ОСОБА_3 фактично користуюся сараєм під літ. З, але цей сарай залишився в спільному користуванні.

Розпорядженням № 179р від 03.03.03 р. Виконкому Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради , сарай під літ. «З» віднесено до службових будов, та: «Вважати утворене домоволодіння за адресою : вул. Ломоносова, 1а.»

23.11.2004 р. Виконавчим комітетом Одеської міської ради ОСОБА_6 (батько позивачки) видано свідоцтво про право власності на 27/100 частин домоволодіння, розташованого в м. Одесі по вул. Ломоносова за № 1а на праві спільної часткової власності, яке в цілому складається з двох жилих будинків літ. "А", "В" загальною площею 163,9 кв.м, жилою площею 90,7 кв.м, літньої кухні літ. "Д", сараю-вбиральні літ. "И", сараїв літ. "3","П", вбиралень літ. "У" "Т"; відображених у технічному паспорті від 04.06.2003 р. Право власності на підставі зазначеного свідоцтва зареєстроване в КП "ОМБТІ та РОН" 04.12.2004 р. за № 41438 в кн. 271-74.

Позивачка посилається, що сарай літ. "З" існував ще за життя ОСОБА_7, був спадковим майном і належить в порядку спадкування ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в рівних частках, як ОСОБА_7 зазначив в заповіті від 29.07.1987 р. За рішенням суду від 06.12.1994 р. сарай літ. "З" не був виділений ні одній із сторін і до теперішнього часу залишається спільною частковою власністю.

Сарай літ. "З" не межує з будівлями, які знаходяться в користуванні ОСОБА_3, але має спільну стіну з вбиральнею позивачки під літ. "У" . Вхід в сарай літ. "З" здійснюється з ділянки відповідача , та самостійно користується цим сараєм, приміщення сараю завалено різними речами, позивачка не може їм користуватись.

Сарай літ. "З" є старою спорудою з дошок, потребує капітального ремонту чи зносу, однак ОСОБА_3 відмовлявся сумісно ремонтувати сарай та забороняє позивачці це робити, чим створює перешкоди в користуванні.

Крім того, ОСОБА_3 вже понад 16 років проживає за іншою адресою і зазначеним сараєм не користується.

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся з зустрічним позовом (л.с.50-55) до ОСОБА_5 про визнання за ним права власності на сарай під літ. «З» з виплатою компенсації ? вартості сараю. Відповідач посилається на рішення районного суду від 28 липня 2015 р. (л.с.77-84) та на ухвалу апеляційного суду Одеської області від 15.10.2015р.(л.с.68-76).

ОЦІНКА СУДУ

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в вимогах ОСОБА_5 щодо визнання за нею права власності на сарай під літ. «З» районний суд виходив з того, що сторони не досягли згоди щодо внесення грошової компенсації на депозитний рахунок, що знаходиться в спільній частковій власності сторін.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_5 заявила, що грошову компенсацію від суми інвентиризаційної вартості ? частини, що становить 469,00 грн. поклала на депозитний рахунок суду. Відповідач відмовився від отримання компенсації.

Колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування га розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної ччасткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності набудинок. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Таким чином, установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

Що стосується існуючої в співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені в ст. ст. 364, 367 ЦК України як способи реалізації цієї правомочності, при здійсненні якої передбачена ч. 4 ст. 358 ЦК України умова не є обов'язковою.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ІДК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Таким чином, у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається.

На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (ст. 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників.

Виходячи з того, що рішення Суворовського районнго суду м. Одеси від 28.07.2015 року встановлено, що виділення сараю з літ «З» у користування будь-якого із співвласників можливо лише за умови компенсації вартості частки одним із співвласників на користь іншого, проте сторони не досягли такої згоди та суд дійшов правильного висновку щодо неможливості припинення права власності ОСОБА_3 на частку у спільному майні.

Доводи апеляційної скарги щодо не застосування вимог ст. 365 ЦК України не є правовою підставою для задоволення вимог ОСОБА_5, оскільки виділ частки майна відповідача є неможливим.

Сама по собі бездіяльність ОСОБА_3 щодо утримання майна в належному стані не є правовою підставою для переходу права власності ОСОБА_5 ОСОБА_9, що ОСОБА_5 не користується сараєм під літ. «З» не може бути підставою для втручання суду в позбавлення його права власностію

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія приходить до висновку, що підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 25 вересня 2017 року залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 25 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня їїприйняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Судді апеляційного суду

Одеської області: ОСОБА_10

ОСОБА_11

ОСОБА_12