печерський районний суд міста києва
Справа № 757/6769/18-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2018 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді - Матійчук Г.О.

за участю секретаря - Винник С.М.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-я особа: орган опіки та піклування Печерського району м. Києва, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька,

ВСТАНОВИВ:

Позивача звернулася до суду з позовом і просить надати дозвіл на виїзд дитини за кордон та тимчасовий виїзд дитини на непідконтрольну територію України у її супроводі без згоди та супроводу батька. Посилається в позові на те, що відповідач є батьком їх дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вона має намір на літні канікули відвести доньку до бабусі в Донецьку область та за кордон, проте відповідач відмовляється надавати дозвіл на виїзд дитини за межі країни. Вважає, що така позиція відповідача, як батька, шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку. Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

В призначене судове засідання позивач не з'явилась. Надала суду заяву про розгляду справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Відповідач в призначене судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду невідомі.

Представник третьої особи в призначене судове засідання не з'явився. Надав суду письмові заперечення стосовно позовних вимог, згідно з якими проти позову заперечує, оскільки вважає, що перебування дитини на непідконтрольній території України суперечить її інтересам та загрожує її життю. В задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Статтею 33 Конституції України закріплено право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини.

За правилами ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Судом встановлено, що відповідач є батьком дитини, доньки ОСОБА_3. ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

За змістом ст. 4-2 Правил виїзд дитини за кордон здійснюється на підставі документів, в яких зазначено державу прямування (місце виїзду).

Стаття 11 Конвенції про права дитини покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із-за кордону.

Її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав.

Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило, спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

За змістом даної норми закону суд може дати дозвіл на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, і такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі.

Звертаючись до суду, позивачка не зазначає конкретної країни, яку вона має намір відвідати з дитиною, не зазначаючи при цьому, коли саме та на який термін має намір відвідати.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові № 6-7961цс15 від 09 липня 2015 року, надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить положенням статей 141, 153, 157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків стосовно виховання дитини.

Разом з цим, позивач в позовних вимогах просить надати дозвіл на виїзд дитини на територію тимчасово непідконтрольної Україні.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» - тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» - для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається:

сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій;

внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України;

надра під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» - на тимчасово окупованій території, на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

З урахуванням вищенаведеного, суд погоджується з доводами третьої особи, що виїзд на території тимчасово непідконтрольної Україні може загрожувати життю та здоров'ю неповнолітньої дитини.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду, позивач посилається лише на те, що відповідач відмовляється надавати згоду на виїзд дитини за кордон.

В той же час, будь-яких доказів, які б відповідали вимогам ст.ст.76 - 80 ЦПК України, не надала.

За змістом ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вони посилається як на підставу своїх вимог а бо заперечень.

В пункті 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції " роз'яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Враховуючи викладене вище, відсутність доказів, які б давала суду підстави погодитися з твердженнями позивача, суд не знаходить підстав для задоволення її вимог.

Керуючись ст. 33 Конституції України, ст.ст.141, 155, 157 Сімейного кодексу України, ст.313 ЦК України, ст. ст.4,9 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», ст.ст.3,11,18 Конвенції ООН про права дитини, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273, 280 -284 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-я особа: орган опіки та піклування Печерського району м. Києва, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Г.О.Матійчук