АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 вересня 2018 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи № 753/12524/16

Апеляційне провадження №22-ц/796/7522/2018

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Іванченка М.М.

суддів: Рубан С.М., Желепи О.В.

при секретарі: Гордійчук Ж.В.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Продовольча компанія «Зоря Поділля», третя особа - ОСОБА_2, про визнання звільнення незаконним, зміну причин та формулювання звільнення із занесенням до трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва постановлену 16 липня 2018 року в приміщені суду під головуванням судді Леонтюк Л.К.,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «ПК «Зоря Поділля», третя особа - ОСОБА_2, про визнання звільнення незаконним, зміну причин та формулювання звільнення із занесенням до трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З метою забезпечення позову у липні 2018 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову в якій просив: накласти арешт на грошові кошти ТОВ «ПК «Зоря Поділля» в сумі 12115347 грн 20 к., які перебувають на рахунках відповідача в банківських установах.

В обґрунтування своєї заяви заявник вказував на те, що відповідач ухиляється від врегулювання спору і не виплачує заробітну плату працівнику протягом двох років без достатніх правових підстав та не проведено розрахунок під час звільнення.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16 липня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду та постановити нову про задоволення заяви про забезпечення позову.

Зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи є незаконними та необґрунтованими, ухвалені з порушеннями норм чинного законодавства. Вказує, що при постановлені оскаржуваної ухвали, судом не враховано, що відповідачем вчиняються дії які утруднюють розгляд справи та перешкоджають захисту прав позивача, а тому позивач вважає, що викладене може свідчити про те, що у разі задоволення вимог виконання судового рішення буде утруднено або неможливе.

Сторони у судове засідання не з'явились, про день час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Про причини своєї неявки суду не повідомляли. Тому, у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності осіб, що не з'явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

У відповідності до ч. 6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

Відмовляючи у задоволені заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову по даній справі, суд першої інстанції виходив з того, заявником не повідомлено суду реквізити зазначених рахунків, відкритих на ім'я відповідача в фінансових та банківських установах.

Проте апеляційний суд в повній мірі не може погодитись з таким висновком та вважає, що оскаржувану ухвалу необхідно змінити в частині правового обґрунтування з огляду на таке.

Згідно ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до ч.1, п.21 ч. 3 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» Виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком.

Отже, указане свідчить про те, що під час виконання ухвали про забезпечення позову про накладення арешту на грошові кошти на рахунках у банках, фінансових установах фізичної або юридичної особи державний виконавець самостійно вживає заходи для отримання інформації про наявність таких рахунків, а тому висновок суду першої інстанції про те, що оскільки заявником не повідомлено суду реквізити рахунків відкритих на ім'я відповідача в фінансових та банківських установах, то у заяві слід відмовити не є обґрунтованим.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову; забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Відповідно до роз'яснень п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Частиною 2 ст.151 ЦПК України передбачено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову ОСОБА_1 вказував на те, що відповідач ухиляється від врегулювання спору і не виплачує заробітну плату працівнику протягом двох років без достатніх правових підстав та не проведено розрахунок під час звільнення.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що заява ОСОБА_1 про забезпечення позову не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не обґрунтовано та не доведено, що у разі задоволення його позовних вимог не накладення арешту на грошові кошти відповідача може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, крім того, апеляційний суд вважає, що накладений арешт може вплинути на права інших осіб.

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України, зміна рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або резолютивної частини).

З урахуванням викладено, апеляційний суд вважає, що ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 16 липня 2018 року необхідно змінити в частині підстав для відмови у забезпеченні позову, а в іншій частині ухвалу залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 16 липня 2018 року змінити в частині обґрунтування підстав для відмови у забезпечення позову.

В іншій частині ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 16 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний тест постанови складено та підписано 11 вересня 2018 року.

Головуючий суддя:

Судді: