Справа № 360/361/18 Головуючий у І інстанції Міланіч А. М.
Провадження № 22-ц/780/2543/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 13.06.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 червня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Мережко М.В., Волохова Л.А.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за апеляційною скаргою Публічного Акціонерного Товариства ОСОБА_2 «ПриватБанк» на рішення Бородянського районного суду Київської області від 03 квітня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 17 жовтня 2011 року між банком та відповідачкою було укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого банк надав останній кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідачка умови зазначеного кредитного договору належним чином не виконувала і станом на 31 грудня 2017 року її заборгованість склала 52 305,69 грн.

Просив стягнути з неї на свою користь заборгованість за цим кредитним договором у розмірі 52 305,69 грн. та судові витрати.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 03 квітня 2018 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким вимоги банку задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи та порушенням судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд порушив норми процесуального права щодо рівності сторін перед законом і судом, змагальності та диспозитивності. Крім того, суд прийшов до помилкового висновку про відсутність доказів, які б підтверджували наявність заборгованості відповідачки перед банком., хоча відповідачка не підтвердила факт його укладання, однак суд не дав цьому належної оцінки, як і не дав оцінки наданим банком на підтвердження цього доказам. Суд не врахував, що сторони досягли згоди щодо змісту та форми договору про надання банківських послуг, він є укладеним між сторонами, а відтак згідно ст.629 ЦК України є обовязковим для виконання його сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 жовтня 2011 року відповідачкою ОСОБА_4 (після зміни прізвища ОСОБА_3В.) було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, якою вона /відповідачка/ виявила бажання оформити на своє ім»я платіжну картку «Універсальна» /а.с. 7/.

Як зазначив ПАТ КБ «Приватбанк» у позовній заяві, 17 жовтня 2017 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачкою було укладено кредитний договір № б/н за умовами якого банком останній було надано кредит на суму 2100 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором вбачається, що останній черговий платіж по сплаті кредитного боргу відповідачка здійснила 12 червня 2014 року, внаслідок чого у неї виникла заборгованість за цим кредитним договором, яка станом на 31 грудня 2017 року становить 52305,69 грн. та складається з: 490,99 грн. заборгованість за кредитом, 43867,76 грн. заборгованість за процентами, 4980 грн. комісія, 2966,94 грн. заборгованість по судовим штрафам /а.с. 5-6/.

Як вбачається з копій ОСОБА_4 з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», ОСОБА_4 з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 /а.с. 8-32/, будь-які підписи відповідачки на даних витягах відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що представлені банківською установою умови, правила та тарифи надання кредиту не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки такі умови/правила не містять підпису позичальника /відповідачки/, як сторони правочину, крім того, судом не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови/правила/тарифи містили в момент підписання заяви відповідачкою заявлені банківською установою розміри та підстави для нарахування відсотків, комісії та пені, або ж в подальшому такі умови/правила/тарифи не змінювались.

Натомість, з такою процесуальною позицією суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, бо він зроблений без урахування дійсних обставин справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити і тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника його обов'язку.

У відповідності з ч. 2. ст. 639 Цивільного кодексу України - якщо сторони домовилися договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї і, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Так, колегією суддів з матеріалів справи вбачає, що 17 жовтня 2011 року між банком та відповідачкою було укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого банк надав останній кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

В своєму відзиві на апеляційну скаргу відповідачка зазначила, що дійсно 17.10.2011 року нею було отримано у відділенні ПАТ КБ Приватбанк» кредитну карточку з кредитним лімітом на 500( п»ятсот) гривень, а не 2100 грн., як вказує позивач. Вказала, що останній раз знімала кошти з даної карточки після народження дитини в грудні 2012 року. Вказана, що кредитна карточка їй видана була на дівоче прізвище Лісаченко і встановлено ліміт 500 гривень через те, що на момент отримання кредитної карточки вона була неповнолітньою, про збільшення ліміту її ніколи не повідомляли.

При оформленні кредиту заява на отримання кредиту, підписується повнолітньою, дієздатною особою (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здій снювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання ч. 2 п.1 ст.30 ЦК Укараїни, яким підтверджується, що позичальник ознайомлений з Умовами та Правилами банківських послуг та Тарифами Банку.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин (в тому числі договір) вважається укладеним в письмовій формі, якщо її зміст, зафіксовано в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони. Стаття 207 ЦК України не передбачає вичерпний перелік таких документів, тому наряду з листами та телеграмами можуть використовуватися і інші засоби зв'язку, наприклад електронний. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до правил користування карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту. Перебіг позовної давності ст. 257 ЦК України щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору».

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зокрема, ч.2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути повязаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Натомість, колегією суддів встановлено, що остання проплата відповідачкою була здійснена по договору 12 червня 2014 року і банк мав звернутися до суду з позовом не пізніше червня 2017 року, однак останній звернувся до суду з позовом з пропуском строку позовної давності у лютому 2018 року.

У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти ( кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно до ст. 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Ст. 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку. строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку.

Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювані розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Отже, колегія суддів не бере до уваги посилання апелянта на те, що банком надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Таким чином, кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним.

Оскільки з позовом до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося 15 лютого 2018 року, то колегія суддів приходить до висновку, що до позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом за період з 17 жовтня 2011 року по 12 червня 2014 року позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, оскільки при його ухваленні судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» з наведених вище підстав.

Керуючись ст. 7, 328, 355, 356, ЦК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 03 квітня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволені позову Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: