ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1 ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/2244/18
Провадження № 2/210/1322/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"11" червня 2018 р. м. Кривий Ріг

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ступак С.В.,

при секретарі судового засідання Драгуновій Я.М.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя та визнання права власності на 1/3 частину житлової квартири,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом, яким просив розподілити нерухоме майно між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, шляхом визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину житлової квартири АДРЕСА_1, зареєстрованого в КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» запис: 91, в книзі: 10 ЗП-91 житловою площею 39,4 кв. метрів, загальною площею 64,9 кв. метрів та визнати за ОСОБА_3 право власності на 2/3 частини житлової квартири АДРЕСА_1, зареєстрованого в КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» запис: 91, в книзі: 10 ЗП-91 житловою площею 39,4 кв. метрів, загальною площею 64,9 кв. метрів.

В обґрунтування позову посилався на те, що 04 жовтня 2002 року між сторонами по справі був укладений шлюб, від сумісного життя сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з відповідачем по справі.

До реєстрації шлюбу, а саме: 01.08.2001 року, відповідач отримала в спадщину однокімнатну житлову квартиру АДРЕСА_2, житловою площею 17,3 кв. метра, загальною площею 36,64 кв. метра.

10 листопада 2003 року, сторони вирішили поліпшити житлові умови та придбали за договором міни трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_3, житловою площею 39,4 кв. метра, загальною площею 64,9 кв. метрів. Договір міни був укладений на імя ОСОБА_3 і посвідчений державним нотаріусом.

Сумісна власність в нерухомому майні складається з 2/3 частини житлової квартири АДРЕСА_4 Ціолковського в місті ОСОБА_1, позивачу, як чоловіку, на праві спільної сумісної власності належить 1/3 частина житлової квартири АДРЕСА_3, вартістю 24904 гривень.

Позивач намагався мирно врегулювати дане питання, однак відповідач відмовляється, у звязку з чим, позивач звернувся до суду та просить позов задовольнити.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.

В судовому засіданні позивач присутній не був, подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи без його участі, в заяві зазначив, що позов підтримує та просить суд задовольнити у повному обсязі, окрім цього зазначив, що просить не стягувати з відповідача сплачений ним судовий збір при зверненні до суду.

Відповідач до судового засідання не заявилася, через канцелярію суду подала заяву в якій зазначила, що проти задоволення позову не заперечує та просить суд його задовольнити, окрім цього просила не стягувати з неї сплачений позивачем про зверненні до суду судовий збір.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15,16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя (ч. 1 ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Суди, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 року, передбачено, що кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

04 жовтня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів громадського стану Центрально-Міського районного управління юстиції м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, про що було зроблений актовий запис № 548, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії 1-КИ № 166112.

Від шлюбних відносин сторони мають дитину, ОСОБА_4, яка народилась 20 червня 2003 року, про що відділом реєстрації актів громадського стану Центрально-Міського районного управління юстиції м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, про що було зроблений відповідний актовий запис № 428, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-КИ № 216078.

10 листопада 2003 року ОСОБА_3 уклала договір міни, який був завірений державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі за № 1-3276, відповідно до якого ОСОБА_3 отримала у власність трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_3, житловою площею 39,4 кв. метра, загальною площею 64,9 кв. метрів.

Судом встановлено, що вказана квартира за адресою: АДРЕСА_5 придбаний під час шлюбу.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний обєкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року по справі № 6-843цс17.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі-Постанова) суд, вирішуючи спори між подружжям про майно, повинен встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що перебуває у третіх осіб.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Нормою ч. 3 ст. 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної власності.

Ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477- IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини », передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої 17.17.1997 року з усіма її додатками та протоколами: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права», право власності є непорушеною норму у сучасних правових державах й її порушити не можна жодним чином, будь-якою фізичною чи юридичною особою, а отже, зазначена норма є гарантією непорушності права власності й попередження свавільного захоплення власності.

Вказане повною мірою узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини у справах: «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003 року й «Федоренко проти України» від 01.06.2005 року.

Конституція України (ст.41), ст.316-319,321 ЦК України передбачають, що власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається належним йому майном. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право приватної власності є непорушним. Оскільки право власності складається з таких його невід'ємних складових як право володіння, користування та розпорядження, то позбавлення особи хоча б одного з них ущемить права власника, які охороняються законом.

Таким чином у законі діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу.

З огляду на те, що відповідач не заперечує проти задоволення заявлених позовних вимог, тобто фактично визнала позов, визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 77, 83, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя та визнання права власності на 1/3 частину житлової квартири задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину житлової квартири АДРЕСА_1, зареєстрованого в КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» запис: 91, в книзі: 10 ЗП-91 житловою площею 39,4 кв. метрів, загальною площею 64,9 кв. метрів.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 2/3 частини житлової квартири АДРЕСА_1, зареєстрованого в КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» запис: 91, в книзі: 10 ЗП-91 житловою площею 39,4 кв. метрів, загальною площею 64,9 кв. метрів.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: С. В. Ступак