Постанова

Іменем України

04 червня 2018 року

м. Київ

справа № 712/4942/16-ц

провадження № 61-10637св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ВисоцькоїВ. С., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Соснівського районного суду м. Черкас від 08 липня 2016 року в складі судді Токової С. Є. та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 21 грудня 2017 року в складі колегії суддів: Бондаренка С. І., Вініченка Б. Б., Храпка В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 25 вересня 2008 року між ним та відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») укладено кредитний договір, відповідно до умов якого він отримав кредитні кошти у розмірі 20 000,00 доларів США строком до 25 червня 2018 року, право вимоги за вказаним договором з 2012 року належить ПАТ «Дельта Банк».

На забезпечення виконання умов цього договору банк того ж дня уклав із ним, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, яка належить їм на праві спільної сумісної власності. У 2012 році Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» передало право вимоги за кредитним договором ПАТ «Дельта Банк».

ОСОБА_4 посилався на те, що: при укладенні кредитного договору банк на порушення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не надав йому у письмовій формі інформації щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту, а у кредитному договорі відсутній детальний розпис орієнтовної сукупної вартості кредиту (в процентному та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо); на порушення пункту 3.2 Правил надання банками інформації споживачу кредитний договір не містить графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом; позичальнику є незрозумілим, яким чином та за яким принципом банком зараховуються внесені кошти на погашення процентів за користування кредитом та самого тіла кредиту; договір не містить пункт 5.12, про який вказано в пункті 1.1 кредитного договору, також в договорі відсутній пункт 3.1; ПАТ «Сведбанк» не повідомило позивача про передачу прав за договором про надання споживчого кредиту; банк в односторонньому порядку підвищив процентну ставку з 12,5 % річних до 13,5 % річних.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкас від 08 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач, підписуючи кредитний договір, засвідчив надання йому банком інформації щодо сукупної вартості кредиту, у тексті договору також визначено порядок нарахування процентів річних та комісій, а також розмір щомісячних платежів та порядок їх сплати. При цьому підвищення відсоткової ставки річних відбулось відповідно до пункту 1.3 кредитного договору.

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 21 грудня 2017 року рішення Соснівського районного суду м. Черкас від 8 липня 2016 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували відсутність у кредитному договорі детального опису сукупної вартості кредиту та графіка погашення кредиту, несправедливість умов кредитного договору, що свідчить про введення його, як споживача в оману; відповідач не довів правомірність зміни відсоткової ставки.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Установлено й це вбачається із матеріалів справи, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Суд установив, що 25 вересня 2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Сведбанк» укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав кредитні кошти у розмірі 20 000,00 доларів США строком до 25 червня 2018 року, право вимоги за вказаним договором з 2012 року належить ПАТ «Дельта Банк».

На забезпечення виконання умов цього договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, яка належить їм на праві спільної сумісної власності.

У 2012 році ПАТ «Сведбанк» передало право вимоги за кредитним договором ПАТ «Дельта Банк», отже, останнє набуло право вимоги, зокрема за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_4

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивач, підписуючи кредитний договір, засвідчив надання йому банком інформації щодо сукупної вартості кредиту, у тексті договору також визначено порядок нарахування процентів річних та комісій, а також розмір щомісячних платежів та порядок їх сплати. При цьому підвищення відсоткової ставки річних відбулось відповідно до пункту 1.3 кредитного договору, в якому зазначено, що розмір визначеної процентної ставки може змінюватись без укладання додаткового правочину до цього договору у випадку і у порядку, встановленому пунктами 6.1, 8.4 цього договору.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 11.1 кредитного договору позивач підтвердив, що, укладаючи цей договір, він усвідомлює, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Підписанням цього договору позичальник свідчить, що він до підписання цього договору ознайомився з усіма умовами, на яких ВАТ «Сведбанк» здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не пов'язані з підприємницькою діяльністю, (у тому числі з умовами типових кредитних договорів банку), та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту у ВАТ «Сведбанк», та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі. Укладаючи цей договір, позичальник свідчить, що під час укладення та виконання цього договору позичальник не знаходиться під впливом омани, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди та збігу важких обставин.

Згідно з пунктом 11.13 кредитного договору ОСОБА_4 підтвердив, що перед укладенням кредитного договору банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладення кредитного договору йому була надана вся необхідна інформація, передбачена Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, в повному обсязі.

Пунктом 3.1.1 кредитного договору встановлено, що починаючи з 10 листопада 2008 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом, нарахованих відповідно до пункту 3.2 цього договору, шляхом здійснення фіксованих платежів у сумі 296,55 доларів США у чітко встановлений цим договором термін 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору. До настання зазначеного терміну позичальник сплачує фактично нараховані відсотки за період користування кредитом не пізніше 10 числа наступного місяця, починаючи з дня, наступного за місяцем надання кредиту.

Наведені обставини підтверджують повне виконання банком вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Предметом доказування в цій справі є наявність підстав для визнання укладених договорів недійсними.

Обставини, зазначені позивачем щодо неповідомлення про передачу прав за договором та одностороння зміна процентної ставки не тягнуть за собою такого юридичного наслідку, як визнання договору недійсним.

Безпідставним також є посилання позивача в касаційній скарзі на Закон України від 12 грудня 2008 року № 661 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», оскільки обставини, які тягнуть за собою такий юридичний наслідок як визнання договору недійсним мають існувати на час його укладення (в цій справі - 25 вересня 2008 року), тому не можуть виникати в майбутньому.

Неточності в нумерації пунктів договору також не змінюють його суть і не можуть бути підставою для визнання договору недійсним.

Доводи касаційної скарги є безпідставними і висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкас від 08 липня 2016 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 21 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

В.С. Висоцька

С.П. Штелик