Справа № 182/2642/18
Провадження № 2/0182/2095/2018
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України

18.09.2018 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Тихомирова І.В.

за участю секретаря Рахуба О.Г.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду м. Нікополя цивільну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 , квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про виселення зі службової квартири,

Встановив:

Військова частина НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 ), квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпро звернулися до суду з позовом про виселення зі службового житла.

Свої вимоги мотивують тим, що відповідно до ордеру про вселення, виданого згідно рішення виконкому Нікопольської міської ради від 14.03.2012 року за № 189 «Про затвердження протоколу від 23.12.2011 року за № 30 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 », заступнику командира ВЧ НОМЕР_1 з виховної роботи військовослужбовцю підполковнику ОСОБА_3 була надана в користування службова квартира АДРЕСА_1 , куди він заселився разом із дружиною ОСОБА_1 та дітьми ОСОБА_4 , 2005 року народження, та ОСОБА_2 , 1999 року народження.

Зазначене житло перебуває у власності Міністерства оборони України, обліковується у квартирно-експлуатаційному відділі міста Дніпра та закріплена за Нікопольським гарнізоном для військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 .

29.10.2014 року рішенням Нікопольського міськрайонного суду шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано, після чого ОСОБА_3 знявся з реєстрації місця проживання у спірній квартирі. На даний час ОСОБА_3 звільнився з військової служби та перебуває на квартирному обліку за останнім місцем служби у АДРЕСА_2 . Його колишня дружина ОСОБА_1 разом з їхніми дітьми відмовляється від виселення зі службового житла у м. Нікополь, про що житловою комісією ВЧ НОМЕР_1 23.03.2017 року був складений акт перевірки житлових умов.

Враховуючи, що ОСОБА_3 припинив правовідносини зі Збройними силами України за власним бажанням та виселився із займаної житлової площі, а його колишня дружина та діти не мають відношення до Збройних сил України, позивачі просять суд виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зі службової квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідачів судовий збір.

Ухвалою суду від 18.05.2018 року провадження по справі було відкрито та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, роз`яснено відповідачу його право подати відзив на позов протягом 15 днів з дня отримання ухвали, але не пізніше 22.06.2018 року. Копії зазначеної ухвали були направлені сторонам.

18.06.2018 року відповідач ОСОБА_1 подала відзив на позов. Позовні вимоги не визнає. Зазначає, що у квартирі, крім неї та доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та проживає малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якого не було зазначено відповідачем. Крім того, підполковник ОСОБА_3 має вислугу у Збройних Силах України більше 20 років, а відповідно до п. 3.16 Інструкції «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 року № 737, виселенню зі службового житлового приміщення зі всіма членами сім`ї, які з нею проживають, підлягає особа, яка має вислугу менше 10 років. До того ж, діти ОСОБА_3 , які також проживають у квартирі, не перестали бути членами його сім`ї після розірвання шлюбу між сторонами. Сама ОСОБА_1 та її діти використовують службове житло за призначенням, ставляться дбайливо, порядок добросусідства не порушують, а отже підстав для їхнього виселення, на думку ОСОБА_1 , немає (а.с.42-46). Просила справу розглянути з викликом сторін.

Відзиву чи жодних заяв або клопотань від відповідача ОСОБА_2 на адресу суду не надходило.

Третя особа ОСОБА_3 надав пояснення на позовну заяву. Вважає, що квартира була поставлена на облік з порушенням нормативно-правових актів Міністерства оборони України, оскільки з ним не було укладено договір найму, як того вимагала ст. 61 ЖК України, а тому неможливо віднести спірне житло до службового. Крім того, він звільнився зі Збройних сил України у зв`язку зі станом здоров`я, а не за власним бажанням, як зазначає позивач. Досудове врегулювання спору не проводилося, а акт обстеження житлових умов, складений у відношенні ОСОБА_1 , не містить дати його складання та не стосується ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_4 . Сам позов не містить вимог щодо позбавлення права користування та зняття відповідачів з реєстрації. До того ж, ОСОБА_1 не є військовозобов`язаною, а тому не знала про вимоги Наказу Міністерства оборони України № 737 від 30.11.2011 року. ОСОБА_3 вважає, що позивачі порушують передбачене Конституцією України право відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також малолітнього ОСОБА_4 , на житло. Зазначає, що іншого житла вони не мають, а стан здоров`я ОСОБА_1 незадовільний. З урахуванням всього вищевикладеного, у позові просив відмовити у повному обсязі (а.с.53-54).

У свою чергу, позивачі надали відповідь на відзив (а.с.58,68). Пояснили, кожен окремо, що підполковник ОСОБА_3 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 з 2011 року по 2013 рік. На квартирному обліку перебував з 17.06.2006 року по 20.08.2013 року. За клопотанням командира своєї ВЧ рішенням житлової комісії отримав службове житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 . Підставою для вселення родини ОСОБА_5 у складі 4х чоловік був ордер, виданий виконавчим органом. Дана квартира перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Нікополь. 20.08.2013 року на підставі Витягу з протоколу засідання житлової комісії № 38 від 20.08.2013 року ОСОБА_3 був знятий з квартирного обліку у зв`язку з переведенням до нового місця служби в м. Дніпро. Службову квартиру ОСОБА_3 повинен був здати, але не зробив цього. В квартирі залишилися проживати його дружина та діти. Згодом стало відомо про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . На неодноразові попередження та прохання звільнити службове житло з боку житлової комісії та начальника КЕВ м. Дніпро відповідачі не реагували. На даний час підполковник ОСОБА_3 звільнився з військової служби та перебуває на обліку за останнім місцем служби (а.с.58).

Розглянувши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Суд не вбачає підстав для розгляду справи в загальному порядку, з викликом сторін, оскільки таке клопотання ОСОБА_1 жодним чином не вмотивоване. Свої заперечення на позов вона виклала у відзиві. Дана категорія справи не відноситься до переліку, викладеному у ч. 4 ст. 274 ЦПК України, за яким у порядку спрощеного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1. що виникають з трудових відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна; 2. щодо спадкування; 3. щодо приватизації державного житлового фонду; 4. щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування; 5. в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6. інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї статті.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно ч. 1 ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Як встановлено судом, 20.03.2012 року виконавчим комітетом Нікопольської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Нікопольської міської ради № 189 від 14.03.2012 року ОСОБА_3 було видано ордер на службове житлове приміщення АДРЕСА_4 . На підставі зазначеного ОСОБА_6 разом із дружиною ОСОБА_1 та дітьми ОСОБА_2 і ОСОБА_4 вселився у трикімнатну квартиру загальною площею 67,1 кв. м, житловою площею 47,29 кв. м. за вказаною адресою (а.с. 9, 11, 14, 15-16).

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 29.10.2014 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с.12).

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають дітей: доньку ОСОБА_2 , 1999 р. народження та сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 . (а.с. 12, 45)

З 25.01.2016 року ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС УДМС України у Дніпропетровській області (а.с.28).

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 залишилися зареєстрованими та проживають у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.10, 29, 30).

Згідно із довідковою інформацією № 138112869 від 18.09.2018 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно відсутні відомості про наявність у відповідача ОСОБА_1 зареєстрованих прав на нерухоме майно. (а.с. 88)

23.03.2017 року житловою комісією ВЧ НОМЕР_1 було перевірено службове житло за зазначеною адресою, та встановлено, що після переміщення підполковника ОСОБА_3 до нового місця служби в м. Дніпро, в квартирі проживає його колишня дружина ОСОБА_1 з дітьми ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Фактів порушення добросусідства, псування житла та використання його не за цільовим призначенням зафіксовано не було.

Факт звільнення ОСОБА_3 зі Збройних Сил України визнаний сторонами, а тому суд приходить до думки, що він на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Разом з тим, підстава його звільнення, яка різниться у позові та поясненнях третьої особи на нього, не є предметом судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та її малолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 45), зареєстровані і проживають за адресою АДРЕСА_3 .

Згідно із Інформаційної довідки № 138112869 від 18.09.2018 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно відсутні відомості про наявність у відповідача ОСОБА_1 зареєстрованих прав на нерухоме майно. (а.с. 88)

Суд звертає увагу на те, що у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили (частина сьома статті 10 ЦПК України), а у разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України (частина восьма статті 10 ЦПК України). З огляду на вказане справа повинна бути проаналізована згідно з положеннями ЖК, Конвенції та відповідної практики Європейського суду з прав людини.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Тому суд повинен встановити, чи відповідатиме виселення відповідача квартири, що є службовим житлом, без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції.

«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Тому слід встановити, чи вважатиметься виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 без надання іншого житлового приміщення втручанням держави, що здійснюється «згідно із законом» у розумінні пункту другого статті 8 Конвенції.

Європейський суд з прав людини вважає, що «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Отож, суд повинен з`ясувати, наскільки чітким і прогнозованим є чинне законодавство України щодо виселення колишньої дружини військовослужбовця із квартири, що є службовим житлом і в якій вона проживає з малолітньою дитиною, за відсутності у них іншого житла та без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК «ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом». Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК «виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. … Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду».

Стосовно виселення зі службового житла без надання іншого житлового приміщення, то відповідно до статті 124 ЖК «робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, … підлягають виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення».

Однак стаття 125 ЖК визначає перелік осіб, які не можуть бути виселені зі службового житла у випадках, передбачених статтею 124 цього кодексу, без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, не може бути виселено одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними (абзац сьомий статті 125 ЖК).

Оскільки «функція пояснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року), суд тлумачить положення абзацу сьомого статті 125 ЖК як таке, що гарантує неможливість виселення без надання іншого житлового приміщення одиноких осіб, які проживають разом з їхніми малолітніми дітьми та не мають іншого житла, що узгоджується із Постановою Пленуму Верховного Суду СРСР «Про практику застосування судами житлового законодавства» від 3 квітня 1987 р. № 2 в абзаці четвертому пункту 19 якої Пленум ВС СРСР роз`яснив, що до одиноких осіб, які не підлягають виселенню без надання їм іншого житлового приміщення, «крім одиноких матерів, які не створили в подальшому сім`ю, можуть бути віднесені, зокрема, розлучений член подружжя, який залишився проживати у службовому приміщенні після вибуття з нього іншого з подружжя».

Тобто, у розумінні статті 125 ЖК ОСОБА_1 вважається одинокою особою, яка проживає разом з малолітньою дитиною.

Втручання у право на повагу до житла відповідачів буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції.

Крім того, за змістом пункту другого статті 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою… Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Позивач не аргументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення, ні співрозмірність такого виселення відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року).

Відтак, навіть якщо припустити, що позивач діє з метою задоволення інтересів військовослужбовців і членів їх сімей, які згідно з абзацом третім частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» мають право бути забезпеченими службовими житловими приміщеннями, а відповідачі втратили право на користування службовим приміщенням у зв`язку з розірванням шлюбу з військовослужбовцем, членом сім`ї якого вона була, то пропорційність цій меті виселення відповідачів, без надання іншого житлового приміщення, викликає обґрунтовані сумніви.

Оскільки зміст і спрямованість діяльності держави визначають права та свободи людини і їх гарантії, а утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3 Конституції України), суд приходить до висновку про необхідність відмовити військовій частині НОМЕР_1 в задоволені позову про виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_4 із службової квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачами при зверненні до суду оплачено судовий збір на загальну суму 3524,00 грн. (а.с.1-4). Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позову, судовий збір слід зарахувати у дохід Держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 124, 125 ЖК України, ст. ст. 4, 12, 13, 141, 263, 265, 274 ЦПК України, суд, -

Вирішив:

У задоволенні позову Військової частини НОМЕР_1 , квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпро до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про виселення зі службової квартири відмовити.

Повний текст рішення виготовлено 18.09.2018 року.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Згідно підпункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року, який набув чинності 15 грудня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя: І. В. Тихомиров