Провадження № 2/522/414/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2018 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді - Домусчі Л.В.,

за участі секретаря судового засідання - Вадуцкої В.І.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов позов ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк», який був уточнений 24.02.2016 року, та згідно якого просив визнати недійсним кредитний договір №931-08 ПОУ Н від 17.11.2005 року, укладений між ним, ОСОБА_1, та АКІБ «Укрсиббанк».

В обґрунтування позову зазначив, що 17 листопада 2005 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений кредитний договір № 931-08 ПОУ Н, предметом по якому було отримання грошових коштів у іноземній валюті в сумі 31900,00 дол. США на придбання квартири. У забезпечення умов даного кредитного договору було укладено договір застави квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1. На придбання даної квартири позивачем і бралися кредитні кошти у банку. Кредитний договір укладався на суму 31900,00 дол. США, грошові кошти позивач отримував у доларах США, та позивач вважає повинен був платити за кредит у доларах США. Відповідно до п. 1.3.1 Договору, за використання кредитних коштів у межах встановленого терміну кредитування процентна ставка встановлюється в розмірі 12,5 процентів річних. Відповідно до п. 1.3.4. Договору, Позичальник сплачує Банку комісію за видачу кредиту у розмірі 0,99 % від суми фактично виданих коштів. Комісія нараховується у національній валюті України і сплачується в день надання кредиту. Відповідно до п. 1.3.5. Договору, Позичальник сплачує Банку комісію за оформлення кредитного договору в розмірі 0,51% від суми фактично виданих коштів. Тобто при видачі кредиту з позивача було стягнуто 315,81 дол. США у «якості комісії за видачу коштів та 162,69 дол. США за оформлення та договору.

Між тим, позивач вважає, що є підстави для визнання зазначеного кредитного договору недійсним, у зв'язку з чим звернувся до суду з дійсним позовом.

Дана справа, в порядку ст. 11-1 ЦПК України, була передана судді ОСОБА_5 для розгляду та ухвалою суду від 13.08.2015 року було відкрито провадження.

До суду 14.02.2016 року надійшли письмові заперечення ПАТ «Укрсиббанк» на вказаний позов ОСОБА_1, згідно заперечували проти позовної заяви, вважають її необґрунтованою та безпідставною, просили відмовити у задоволенні позову (а.с.58-61). Посилались на те, що не свідчить про недійсність кредитного договору те, що не містить положень, передбачених ЗУ «Про захист прав споживачів», зокрема: про існуючі форми кредитування з описом відмінностей між ними; типи відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги тощо, оскільки ці умови не є істотними для кредитного договору.

Оспорюваний договір про надання кредиту підписаний позивачем - ОСОБА_1, свідчить про його обізнаність з умовами договору і згодою з його змовами, сторонами був погоджений предмет договору, тобто грошові кошти (кредит), погоджена його валюта, умови його повернення, строк дії договору. З часу підписання договору про надання споживчого кредиту банком виконані свої зобов'язання і позивачу перераховані кошти обумовленими сумами траншів у безготівковій формі на поточний рахунок. Відкриття поточного рахунку в банківській установі, зокрема у відповідача, є істотною умовою, кожного укладеного договору, визначеною сторонами за погодженням, та необхідною умовою для отримання кредиту. Отже, позивач з такими умовами кредитного договору погодився своїм підписом. Також звернули увгу суду не та, що згідно п.8.2 договору про надання споживчого кредиту № 931-08 ПОУ Н, Позичальник підтверджує: Свою здатність виконувати умови даного договору; що даний договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обов'язковими для Позичальника; що Позичальник повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними; що він не обмежений в дієздатності та укладання цього договору не потребує узгодження з третіми особами.

Про існування згоди Позивача з умовами укладеного Кредитного договору також посилались на те, що з моменту укладення спірного договору він протягом певного часу виконував його умови - а саме до 30.09.2014 року. ОСОБА_2 сплачував грошові кошти за користування кредитом та не висловлював свої письмові заперечення/незгоду про можливі порушення своїх прав або про невідповідність розрахунків за Кредитним договором, або пов'язаних з ним правочинів, в передбаченому законодавством порядку.

Вважають, що позивачем на засадах змагальності сторін суду не надано доказів на підтвердження того, що на момент укладення спірного кредитного договору порушено загальні вимоги, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України. Оскільки твердження позивача спростовуються безпосередньо самим кредитним договором. Банк у власній діяльності суворо дотримувався норм та вимог чинного законодавства України, зокрема Цивільного кодексу України, Закону України «Про банки і банківську діяльність», інших законів України та нормативно-правових актів Національного банку України. Твердження позивача про відсутність в оспорюваному кредитному договору істотних умов, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів», та вимогу до суду встановити факти відсутності цих умов вважають безпідставними.

З урахуванням викладених обставин просили відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 30.06.2016 року (с.ОСОБА_5) було задоволено клопотання представника позивача та витребувано з ПАТ «УкрСиббанк» належним чином завірені копії: заяви на видачу кредиту та оформлення кредитного договору, написаної ОСОБА_1 власноручно; рішення кредитного комітету про видачу кредиту, погодження суми та строку кредиту; положення про кредитний комітет, який приймав рішення про видачу кредиту; ліцензії на проведення операцій з валютою із фізичними особами; функціональних обов'язків та довіреності на особу, яка уклала кредитний договір - ОСОБА_3; документу, який підтверджує факт отримання кредитних коштів позивачем ОСОБА_1; всіх додаткових угод до кредитного договору; документу, який підтверджує факт ознайомлення позивача ОСОБА_1 із загальною сумою подорожчання кредиту за весь час користування ним; повідомлення про зміни відсоткових ставок за кредитним договором та доказів, які підтверджують факт отримання цих листів позивачем; договору про відкриття розрахункового рахунку та всіх додаткових угод до нього.

До суду 26.07.2016 року на виконання вимог ухвали суду від 30.06.2016 року було надано копії матеріалів кредитної справи за кредитним договором №0 (931-08 ПОУ Н) від 17.11.2005 року (а.с.82-155).

Розгляд справи, починаючи з 08.08.2016 року по 29.11.2016 року, неодноразово відкладався за клопотаннями сторін.

Банком 03.11.2016 року на виконання ухвали суду від 30.06.2016 року було надано також копії наступних документів: - заявки про надання іпотечного кредиту від 04.11.2005 року; акту №8 про виділення на знищення документів і справ, які не належать до НАФ від 04.02.2011р.; лист №22145 від 19.02.2008р.; список згрупованих рекомендованих відправлень №264; реєстрованого поштового відправлення з номером штрихкодового ідентифікатора - 59 (а.с.169-180).

Ухвалою суду від 29.11.2016 року по справі за клопотанням представника ОСОБА_1 по справі було призначено судову бухгалтерсько-економічну експертизу, на час проведення якої провадження у справі було зупинено.

До суду 02.02.2017 року, 03.05.2017 року та 20.09.2017 року надходили клопотання експерта на здійснення оплати експертизи та надання додаткових матеріалів для експертизи.

05.12.2017 року матеріали цивільної справи були повернуті до суду разом з повідомлення судового експерта ОНДІСЕ МЮУ №5908/5909 від 03.11.2017 року про неможливість надання висновку судово-економічної експертизи (а.с.219-221).

У зв`язку з рішенням Дисциплінарної палати від 22.11.2017 року № 3723/3дп/15-17 про притягнення до дисциплінарної відповідальності та внесення подання Вищої Ради Правосуддя про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Приморського районного суду м. Одеси, на підставі наказу керівника апарату суду Німас І.Я. від 08.12.2017 року № 218/а про передачу нерозглянутих справ, та на підставі службової записки секретаря судового засідання - Шеян І.В., з метою дотримання розумних строків розгляду справи, недопущення порушень законних прав та інтересів громадян та законних інтересів сторін по справі, здійснено повторний авто розподіл справи.

Справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В. та ухвалою суду від 21.02.2018 року була прийнята до провадження та призначена до розгляду на 16.04.2018 року.

Розгляд справи, призначений на 16.04.2018 року, був відкладений у зв'язку з неявкою сторін.

У судове засіданні 06.06.2018 року сторони не з'явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомили та жодних клопотань до суду не заявляли.

Суд з урахуванням вимог ч.3 ст. 223 ЦПК України, з урахуванням розумних строків розгляду справи та, виходячи з процесуальної поведінки сторін, суд дійшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача та представника відповідача, сповіщених належним чином.

У зв'язку з викладеним та на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст.268 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

У зв'язку з цим, датою складення цього судового рішення є 15 червня 2018 року.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, доводи письмових заперечень на позов, вважає даний позов є таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи, зокрема матеріалів кредитної справи за кредитним договором №0 (931-08 ПОУ Н) від 17.11.2005 року, судом встановлено, що 17 листопада 2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №931-08 ПОУ Н, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у сумі 31 900, 00 дол. США, що на день укладення договору складає 161 095, 00 грн., у порядку та на умовах, зазначених у договорі.

Згідно п.1.2.1 договору, надання кредиту здійснюється у наступний термін: з 17.11.2005 року по 17.11.2026 року.

Також, сторонами було підписано додаток №1 до кредитного договору - Графік погашення кредиту, який є невід'ємною частиною кредитного договору та згідно якого позичальник зобов'язався виплатити банку суму кредиту.

Суд вбачає, що позивач неодноразово у 2009 році (24.02.2009 року, 03.04.2009 року) звертався до банку із заявами про реструктуризацію кредиту.

07 травня 2009 року між сторонами було підписано додаткову угоду №1 до кредитного договору №0 від 17.11.2005 року, згідно якої сторонами було погоджено внести зміни графіка погашення кредиту за договором та Додаток №1 до Договору було викладено в новій редакції.

У подальшому, за додатковою угодою №2 від 25.08.2009 року до кредитного договору №0 від 17.11.2005 року сторонами було викладено в новій редакції п.1.3.3 Договору (термін сплати процентів) та викладено в новій редакції додаток №2 до Договору про надання споживчого кредиту №0 від 17.11.2005 року - Графік погашення кредиту.

Суд вбачає, що усі додаткові угоди та додатки до них були підписані як позичальником - ОСОБА_1, так і представником банку.

Листом від 19.02.2008 року №22145 банк повідомляв позичальника про можливість збільшення відсоткової ставки у разі порушення позивачем умов кредитної дисципліни. Даний лис т банк направлявся на адресу позичальника поштовою кореспонденцією.

Факт надання позивачу кредиту у сумі 31 900, 00 дол. США не спростовано ним та не заперечується.

Звертаючись до суду з позовом про визнання вказаного кредитного договору недійсним позивача як підстави позову зазначив наступне:

1) Невиконання переддоговірної роботи з позичальником, всупереч ЗУ "Про хист прав споживачів" та Постанові НБУ "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" від 10.05.2007 року № 168, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 р..

Посилався на те, що йому не була надана інформація щодо орієнтованої сукупної вартості кредиту та вартості послуги з оформлення договору про надання кредиту, будь-яких розрахунків йому не давалося, комісія за оформлення кредитного договору та комісія за видачу грошових коштів просто були у нього вирахувані при отримані коштів та повідомлено, що це суми згідно з договором.

Усупереч ч. 2 п. 4 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" він до сьогоднішнього дня не знає загальної вартості кредиту. Між тим, позивач посилався на те, що під час підписання спірного договору банк не надав йому навіть орієнтованої приблизної суми кредиту, яку він повинен бути сплатити банку.

2). Посилався на відсутність в кредитному договорі істотної умови договору - його ціни.

На думку Позивача у даному договорі відсутня істотна умова договору - його реальна ціна (ст. 632 ЦК України). Вказана у п. 1.1. сума кредиту - 31 900 доларів США не відповідає його умовам, спростовується математичними розрахунками і вводить в оману Позивача щодо вартості кредиту і його основних умов. З врахуванням курсу валют сьогоднішній день та реальної відсоткової ставки, яка до нього застосовувалась протягом останніх 7 років, позивач робить висновок, що сума договору аж занадто перевищує отриману від банку суму грошових коштів.

Обгрунтовуючи свої вимоги, з підстав, зазначених у ст. 230 ЦК України, позивач вказував, що до та під час укладення спірного правочину банк не дотримав істотних умов договору щодо надання їй як позичальнику повної інформації про умови кредиту; навмисно приховав фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне подорожчання кредиту; у кредитному договорі, використовуючи елементи нечесної підприємницької практики, встановив несправедливі умови, які обмежують його права як споживача і цим самим увів її в оману. Вважає, що зазначене дає право позивачу відповідно до пункту 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів" вимагати визнати в цілому кредитний договір недійсним. Також посилався на положення ч. 2 п. 2. ст. 19 ЗУ "Про захист прав споживачів", п.1 ст. 230 ЦК України.

3) посилався на відсутність графіку погашення процентів, що у силу п.2 абз.2 ч. 4 ЗУ "Про захист прав споживачів" та постанови 168 НБУ, вважає підставою для визнання кредитного договору недійсним;

4) посилався на порушення принципу справедливості.

Вважає, що умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності, існує істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача - споживача кредитних послуг. Вважає, що несправедливими є умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, відповідач перекладає, як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності виключно на позивача - позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням ч. 3 ст. 13 ЦК України.

Правовим обґрунтування свого позову позивач зазначив положення ст. 203, 215, ч.1 ст. 230, 236, 1048-1052, 1054 ЦК України, ст. 11, 18-19, 22, 24 Закону України «Про захист споживачів», положення Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007р..

Вирішуючи спір суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК.

Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК).

Його застосування регулюється ст.ст. 215-236 ЦК України.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України дає вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Зміст правочину становить собою сукупність умов, які направлені на досягнення відповідного та очікуваного для всіх сторін правочину правового ефекту у спосіб, який би не суперечив законодавству. Під змістом правочину, умови якого не суперечать законодавству, слід розуміти умови договору про його предмет і мету.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.ч.1 і 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Дослідивши матеріали кредитної справи, суд вбачає, що позивач з власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного ним банку, а саме - АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк»), отримавши від останнього всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору, що відповідає положенням статей 19, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статей 3-5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Із змісту оспорюваного Договору видно, що сторони обумовили і прописали в Договорі необхідні умови, які відповідають вимогам щодо укладення кредитних договорів.

Так, в розділі 1 кредитного Договору визначено предмет договору, а саме: кредитні кошти у іноземній валюті (долар США) в сумі 31 900 дол., які банк зобов'язується надати ОСОБА_1, а позивач зобов'язався прийняти кредит, належним чином його використати і повернути кошти банку та сплатити плату за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим Договором (п.1.1Договору).

Окрім цього, умовами передбачено строк кредитування до 17.11.2026 року(п.1.2.1.), процентну ставку за користування кредитом в розмірі 12.50% (п.1.3.1), строки сплати платежів (п.1.3.3).

У пункті 1.6 Договору сторони погодили черговість погашення грошових зобов'язань позичальника.

Також умовами Договору визначено права та обов'язки сторін (розділ 3-6), відповідальність сторін за порушення зобов'язань за Договором (розділ 7), порядок дострокового повернення кредиту на вимогу банку(розділ 11) та інші умови (а.с.94-99).

У Додатку №1 до Договору визначений графік погашення заборгованості.

Позивачем підписано кредитний Договір, Додаток № 1 до нього, що свідчить про його обізнаність про умови кредитування, про вартість кредиту та про інші супутні послуги і тарифи, а також безспірно вбачається, що умисел позивача був реально спрямований на отримання банківського кредиту в іноземній валюті у розмірі 31 900 доларів США під заставу належного йому нерухомого майна та поруку і що таке її зовнішнє волевиявлення було вільним і спрямованим на отримання кредитних коштів. Будь-яких застережень до Договору позивач не зазначив.

Як видно із зазначеного, умови спірного Договору доступно та зрозуміло передбачають розмір кредиту; строки його повернення; відсотки за користування кредитом; розмір комісії за відкриття позичкового рахунку; розмір щомісячного платежу та графік погашення кредиту; передбачена можливість дострокового погашення кредиту; відповідальність сторін за порушення умов кредитного договору та його забезпечення, а тому, на думку колегії, такі умови банку цілком узгоджуються із Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Суд вбачає, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та виконував його умови протягом тривалого часу (до 30.09.2014 року) , що свідчить про прийняття ним таких умов.

Посилання позивача як на підстави позову на положення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» та положення постанови НБУ «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року №168, суд вважає недоцільними, оскільки на момент укладення спірного договору дані норми чинного законодавства не діяли в тій редакції, в якій їх викладає позивач. Таким чином, як підставу для задоволення позову суд не приймає їх до уваги.

Згідно зі ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку із вчиненням цього правочину.

У роз'ясненнях п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін договору.

Між тим, суд вважає, що відсутні підстави для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним до положень статей 203, 215, 230 ЦК України - як укладених унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нечесної підприємницької діяльності банку та несправедливих умов договорів, оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними, а позивач не довів введення його в оману під час укладення договору, оскільки перед їх підписанням він мав можливість ознайомитися з текстами та умовами договорів та власноручно їх підписав. Крім того, у подальшому визнав умови даного договору та неодноразово сторонами за взаємною згодою узгоджувались зміни до кредитного договору.

Аналогічні правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 2.12.2015 року (справа № 6-1341цс15), від 05.03.2018 року (справа №522/423/15-ц).

При цьому, позивач не звертався до Банку із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору, а також не скористався правом протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини, не відмовився від його виконання, а тривалий час користувався кредитними коштами, що свідчить про те, що він був згоден з умовами кредитного договору.

На підставі наведеного доводи ОСОБА_1 про те, що при укладенні спірного правочину банк не надав йому, як позичальнику, повної інформації про умови кредиту, навмисно приховав фактичну процентну ставку та фактичне подорожчання кредиту, увівши його в оману, на увагу не заслуговують.

Крім того, Верховний Суд України в ухвалі від 12 травня 2010 р. зазначив, що не є підставою для визнання договору недійсним надання кредиту в іноземній валюті, оскільки Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 р. № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) не містить такої заборони.

Зміни до статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", згідно якої надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється, були внесені Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", та стосуються кредитних договорів, які були підписані після набрання чинності вказаним Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI.

Таким чином, на час укладення спірного кредитного договору у 2005 році не існувало такої заборони про надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті.

Згідно роз'яснення у п. 16 постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Отже, посилання позивача на покладення на нього всіх ризиків знецінення національної валюти України не свідчить про недійсність кредитного договору та порушення банком принципу справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому положення ст. 204 ЦК України закріплюють презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

За таких обставин, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку позовні вимоги ОСОБА_1 не знайшли свого належного підтвердження за розглядом справи, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Зі сторони відповідача вимоги щодо відшкодування понесених ним судових витрат до суду не заявлялись.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.. 1, 3, 10, 15, 16, 203, 215, 216, ч.1 ст. 230, 509, 526-530, 626-629, 631, 638-639, 1054, 1055, 1056 ЦК України, ст.11, 18, 22 Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст..1, 2, 10-13, 19, 43, 49, 76-81, 89, 141, 209, ч.1, 3 ст. 223, 235, 241, ст. 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (, місцезнаходження: м. Харків, пр.-т Московський, буд. 60) про визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду виготовлено 15.06.2018 року.

Суддя: Домусчі Л.В.