Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 243/8086/16-ц

провадження № 61-23166св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Фонд державного майна України,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 04 листопада 2016 року у складі судді Сидоренко І. О. та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 30 листопада 2016 року у складі суддів: Гапонова А. В., Новікової Г. В., Канурної О. Д.,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Фонду державного майна України про стягнення індексації заборгованості із заробітної плати.

Позов мотивовано тим, що вона працювала у відкритому акціонерному товаристві «Содовий завод» (далі - ВАТ «Содовий завод») з 14 серпня 1975 року по 30 вересня 2004 року. Вказувала, що з 1997 року працівникам почали нерегулярно виплачувати заробітну плату. Рішенням Слов'янського міського суду Донецької області від 06 жовтня 1997 року з ВАТ «Содовий завод» на користь ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість із заробітної плати у розмірі 1 008 грн 34 коп. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 29 квітня 2013 року з ВАТ «Содовий завод» на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість із заробітної плати у розмірі 2 739 грн 36 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 15 079 грн 43 коп. та 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Виконавчі листи було своєчасно надані до виконавчої служби та прийняті для виконання. У травні 2016 року позивачу була виплачена заборгованість із заробітної плати, проте індексація заробітної плати не була нарахована та не виплачена.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 02 вересня 2016 року стягнуто з ВАТ «Содовий завод» на користь ОСОБА_1 стягнуто індексацію заробітної плати у розмірі 11 388 грн 92 коп. Згідно листа Фонду державного майна України в Донецькій області, станом на 01 січня 2013 року в Реєстрі державних корпоративних прав по Донецькій області обліковується державний пакет акцій у розмірі 100 % статутного капіталу ВАТ «Содовий завод». 10 вересня 2013 року колектив працівників ВАТ «Содовий завод» звернувся зі скаргою на невиконання рішень Слов'янського міськрайонного суду до Президента України.

Постановою господарського суду Донецької області від 04 вересня 2003 року ВАТ «Содовий завод» визнано банкрутом та державним виконавцем винесені постанови про закінчення виконавчих проваджень. Всі виконавчі документи згідно акта передачі виконавчих документів від 21 березня 2013 року передані арбітражному керуючому ВАТ «Содовий завод».

ОСОБА_1 зазначала, що, оскільки частка державної власності у статутному капіталі ВАТ «Содовий завод» становить 100 %, відповідно до статті 619 ЦК України за його дії має нести субсидіарну відповідальність Фонд державного майна України. Посилаючись на статтю 625 ЦК України, просила стягнути з відповідача на свою користь індексацію заборгованості із заробітної плати у розмірі 11 388 грн 92 коп.

Заочним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 04 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутні підстави для задоволення позову, оскільки законодавством не передбачено субсидіарної відповідальності Фонду державного майна України за неможливість виконання державним підприємством підприємством грошового зобов'язання. Фонд державного майна України не є правонаступником ВАТ «Содовий завод», між сторонами у справі не існувало будь-яких зобов'язань та трудових відносин.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 30 листопада 2016 року заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 04 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що оскільки ВАТ «Содовий завод» це самостійна юридична особа, у якої немає договору з Фондом державного майна України про субсидіарну відповідальність, то відсутні правові підстави для стягнення з відповідача індексації заробітної плати позивача.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що за весь час з дня ухвалення рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати державні органи не вжили заходів щодо сплати їй заборгованості та виконання рішень суду та не припинили порушення прав позивача протягом тривалого часу. Згідно з даними Єдиного реєстру підприємств, щодо яких порушено провадження у справі про банкрутство, частка державної власності у статутному капіталі ВАТ «Содовий завод» становить 100 % і частиною першою та другою статті 619 ЦК України поряд з відповідальністю боржника передбачена додаткова (субсидіарна) відповідальність Фонду державного майна України. Відповідно до статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державне підприємство. Посилаючись на статтю 625 ЦК України, відповідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, статті 3, 6, 8, 21, 24, 28, 32, 43, 46, 55, 59 Конституції України, статті 115, 116, 117 Кодексу законів про працю України, статтю 6 (право на справедливий суд) та статтю 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, просить скаргу задовольнити.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

14 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди установили, що ОСОБА_1 працювала у ВАТ «Содовий завод» м. Слов'янська,засновником якого є держава в особі Фонду державного майна України.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 02 вересня 2016 року з ВАТ «Содовий завод» на користь ОСОБА_1 стягнуто індексацію заробітної плати у розмірі 11 388 грн 92 коп. Вказане рішення суду не виконано у зв'язку з відсутністю коштів у боржника.

Постановою Господарського суду Донецької області від 04 вересня 2003 року ВАТ «Содовий завод» визнано банкрутом.

За змістом частини першої статті 619 ЦК України договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи.

Відповідно до частини першої статті 176 ЦК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов'язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною третьою статті 96 ЦК України учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов'язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов'язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.

Результат аналізу наведених положень законодавства дає підстави дійти висновку про те, що стаття 176 ЦК України закріплює загальне правило про розмежування відповідальності публічно-правових утворень за своїми зобов'язаннями та створених ними юридичних осіб. ЦК України передбачає загальне правило, згідно з яким держава, інші публічно-правові утворення (АРК, територіальні громади) не відповідають за зобов'язаннями створених ними юридичних осіб. Ця норма направлена на конкретизацію положень частини третьої статті 96 ЦК України.

При цьому згідно зі статями 1, 5 Закону України «Про Фонд державного майна України» Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об'єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об'єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. До повноваження Фонду державного майна України належить погодження мирових угод, планів санації і переліків ліквідаційних мас та змін і доповнень до них у справах про банкрутство господарських організацій з корпоративними правами держави понад 50 відсотків їх статутного капіталу, які перебувають у процесі приватизації.

За змістом частини другої статті 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, якщо цього не було зроблено раніше, керівник банкрута звільняється з роботи у зв'язку з банкрутством підприємства, а також припиняються повноваження власника (власників) майна банкрута.

Відповідно до частини першої статті 45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів у порядку, встановленому цією статтею. При цьому у першу чергу задовольняються: вимоги щодо виплати заборгованості із заробітної плати перед працюючими та звільненими працівниками банкрута, грошові компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки та додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, інші кошти, належні працівникам у зв'язку з оплачуваною відсутністю на роботі (оплата часу простою не з вини працівника, гарантії на час виконання державних або громадських обов'язків, гарантії і компенсації при службових відрядженнях, гарантії для працівників, що направляються для підвищення кваліфікації, гарантії для донорів, гарантії для працівників, що направляються на обстеження до медичного закладу, соціальні виплати у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності за рахунок коштів підприємства тощо), а також вихідної допомоги, належної працівникам у зв'язку з припиненням трудових відносин та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інше соціальне страхування, у тому числі відшкодування кредиту, отриманого на ці цілі.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, правильно виходили із того, що Фонд державного майна України не несе субсидіарної відповідальності разом із ВАТ «Содовий завод», з яким позивач перебувала у трудових відносинах.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державні підприємства, установи, організації.

Згідно з частиною другою та третьою статті 167 ЦК України держава може створювати юридичні особи публічного права (державні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. Держава може створювати юридичні особи приватного права (підприємницькі товариства тощо), брати участь у їх діяльності на загальних підставах, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 81 ЦК України юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Порядок утворення і правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюється Конституцією України та законом.

Установлено, що ВАТ «Содовий завод» не є юридичною особою публічного права (державним підприємством), тому суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що положення Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» щодо гарантування державою виконання рішення суду про стягнення грошових коштів з боржника - державного підприємства на спірні правовідносини не поширюється.

Крім того, стаття 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачає, що виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених ним.

Посилання заявника на незастосування судами першої та апеляційної інстанцій статей 3, 6, 8, 21, 24, 28, 32, 43, 46, 55, 59 Конституції України, статей 115, 116, 117 Кодексу законів про працю України, статей 6 (право на справедливий суд), 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є необґрунтованим, оскільки вказані норми визначають основні права та обов'язки людини, працівника, органів державної влади, регулюють строки виплати заробітної плати, захист права власності, проте не визначають обов'язку Фонду державного майна України сплатити позивачеві індексацію заборгованості ВАТ «Содовий завод» із заробітної плати.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 04 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик