Справа № 370/2059/17 Головуючий у І інстанції Мазка Н. Б.
Провадження № 22-ц/780/2272/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 58 13.06.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 червня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Приходька К.П.,

суддів Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря Дрозда Р.І.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою представника Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 23 березня 2018 року у справі за скаргою ОСОБА_2 до державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 про визнання незаконною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору,-

встановила:

у вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Макарівського районного суду Київської області із вищезазначеною скаргою, мотивуючи її тим, що 26 вересня 2017 року скаржником отримано лист від старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 від 01 вересня 2017 року №43800471/20.1/12 про направлення для виконання та до відома постанову від 01 вересня 2017 року до якого було додано постанову державного виконавця від 01 вересня 2017 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 17 841 184, 48 гривень у межах виконавчого провадження №43800471.

При цьому, при ознайомленні 17 жовтня 2017 року з матеріалами виконавчого провадження №43800471, встановлено, що постановою від 01 вересня 2017 року виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», а постановою від 21 вересня 2017 року, державний виконавець відкрив нове виконавче провадження з іншим номером - ВП №54748979 - для примусового стягнення того ж виконавчого збору, який раніше був предметом ВП №43800471, тобто стягнення виконавчого збору у ВП № 43800471 було виділено в окреме ВП №54748979.

Скаржник вважає дії державного виконавця незаконними та такими, що не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент предявлення виконавчого документа до виконання) оскільки: правові підстави для стягнення виконавчого збору, як санкції за відмову від добровільного виконання рішення, у відповідача відсутні; скаржник є майновим поручителем, тому несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобовязання виключно в межах вартості предмета іпотеки; розмір виконавчого збору підлягає стягненню виключно в сумі, обрахованій у розмірі 10% від фактично стягнутої суми, а не від загальної заборгованості позичальника, і цей збір погашається виключно з суми, отриманої від продажу предмета іпотеки.

Крім того, в постанові про стягнення виконавчого збору зазначено не існуючу підставу для повернення виконавчого листа, зазначено п.1.ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», хоча насправді п.3.ч.1 ст.37 цього ж Закону.

Крім того, державним виконавцем неправомірно виділено постанову про стягнення виконавчого збору з виконавчого провадження №43800471 в окреме виконавче провадження №54748979.

Просила суд, визнати незаконною та скасувати постанову Старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - ОСОБА_3 від 01 вересня 2017 року у виконавчому провадженні № 43800471 про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 17 841 184, 48 грн.

Визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 від 21 вересня 2017 року про відкриття виконавчого провадження №54748979 про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 17 841 184, 48 грн.

Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 23 березня 2018 року, скаргу ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подало апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, з неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження №43800471 з примусового виконання листа Макарівського районного суду Київської області від 25 березня 2014 року №1016/653/12.

01 вересня 2017 року державним виконавцем на підставі пункту 1 статті 37 ЗУ «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі його заяви. Постанову про стягнення з боржника виконавчого збору виділено в окреме виконавче провадження №54748979.

Відповідно до ст.27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону «Про виконавче провадження».

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Якщо рішення про стягнення коштів було виконано боржником частково до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, виконавчий збір стягується з суми, яка не була сплачена боржником до відкриття виконавчого провадження.

Апелянт вказує на те, що вимоги зазначені у позові є безпідставними, не містять жодного обґрунтування неправомірності дій державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, тому підстав для задоволення позову та скасування постанов немає.

Просило, скасувати ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 23 березня 2018 року, та прийняти по справі постанову, якою у задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовити.

На зазначену апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, мотивуючи його тим, що 01 вересня 2017 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 винесено постанову у межах виконавчого провадження №43800471 про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 17 841 184,48 грн.

Цю постанову в порушення вимог ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на дату її винесення було направлено боржнику з супровідним листом від 01 вересня 2017 року №43800471/20.1/12 лише 22 вересня 2017 року. Постанову винесено в звязку з поверненням виконавчого листа стягувачу за його заявою.

21 вересня 2017 року, тобто за день до направлення боржнику копії цієї постанови, старшим державним виконавцем винесено іншу постанову про відкриття нового виконавчого провадження №54748979 зі стягнення тієї самої суми виконавчого збору, тобто виконавче провадження №54748979 виділено з виконавчого провадження №43800471.

Копію постанови боржнику направлено не було, про факт її винесення останній дізнався 17 жовтня 2017 року при ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження.

Відкриваючи виконавче провадження №54748979 про стягнення виконавчого збору, державний виконавець не закрив виконавче провадження №43800471 та не скасував винесену в ньому постанову від 01 вересня 2017 року про стягнення того ж самого виконавчого збору.

Відтак, державний виконавець створив ситуацію, за якої існує одночасно 2 різні постанови у двох різних виконавчих провадженнях про стягнення з одного й того самого боржника однієї й тієї самої суми виконавчого збору, що є неприпустимим.

Просила, апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 23 березня 2018 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 червня 2014 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 43800471 з примусового виконання виконавчого листа №1016/653/12 від 25 березня 2014 року.

Як вбачається з цієї постанови, примусовому виконанню підлягало рішення суду про звернення стягнення на заставне майно, передане в іпотеку позивачем, як майновим поручителем за кредитним договором, заборгованість за яким складала 178 411 844,83 грн.

Одночасно, п. 2 постанови, боржнику надано 7-ми денний строк з моменту внесення (отримання) цієї постанови для добровільного її виконання.

Пунктом 3 цієї ж постанови, боржника попереджено, що в разі невиконання постанови добровільно з нього буде стягнуто виконавчий збір, як санкцію за відмову виконати постанову добровільно.

Так як, рішення суду боржником добровільно не виконано, державний виконавець застосував до боржника санкцію у вигляді стягнення виконавчого збору у розмірі 10% від загальної суми боргу, що становить 17 841 184, 48 гривень.

В подальшому, постановою від 01 вересня 2017 року (в межах ВП №43800471) виконавчий документ (виконавчий лист №1016/653/12 виданий 25 березня 2014 року Макарівським районним судом Київської області) на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» повернуто стягувачу (а.с.25-28).

Цією ж постановою, постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 01 вересня 2017 року №43800471 виділено в окреме провадження.

Постановою від 21 вересня 2017 року в межах виконавчого провадження №54748979 відкрито виконавче провадження з виконання постанови №43800471 від 01 вересня 2017 року, яку видав Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (а.с.29-30).

Постановляючи ухвалу про задоволення скарги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що постанова державного виконавця про виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме провадження суперечить нормам Закону України «Про виконавче провадження», а дії державного виконавця є неправомірними.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Державні виконавці, як посадові особи, згідно ст.19 Конституції України, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законами.

Згідно ст.6 Закону України «Про державну виконавчу службу» працівник органу державної виконавчої служби зобов'язаний сумлінно виконувати службові обов'язки, не допускати в своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України.

Згідно ч.2 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Відповідно до ч.6 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року), яка передбачала можливість виділення виконавчого збору в окреме виконавче провадження шляхом відкриття нового виконавчого провадження за постановою про стягнення виконавчого збору, чинний Закон (в редакції, станом на 01 вересня 2017 року та 21 вересня 2017 року) такої можливості не передбачав.

Згідно ч.3 ст.40 цього ж Закону, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1,3,4,6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1,2,4,6,9 (крім випадку, передбаченого частиною девятою статті 27 цього Закону), 11,14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення скарги ОСОБА_2, оскільки з врахуванням відсутності факту стягнення суми чи її повернення, а також відсутності факту вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, а також вимог статей 45 та 51 Закону України «Про виконавче провадження», обрахований розмір виконавчого збору у сумі 10% від загальної вартості майна, що становить 17 841 184, 48 гривень є неправомірним.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Викладені в апеляційній скарзі доводи на думку колегії суддів не є переконливими та такими, що не спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

апеляційну скаргу представника Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 23 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді