Постанова

Іменем України

11 червня 2018 року

м. Київ

справа № 234/18469/15-ц

провадження № 61-9606св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 23 червня 2016 року у складі судді Пікалової Н. М. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 28 липня 2016 року у складі колегії суддів: Мальованого Ю. М., Агєєва О. Б., Азевича В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»») про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та додаткової угоди недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що 08 червня 2007 року укладений кредитний договір № КТН3 G1 0094 0070 про надання кредиту у розмірі 9 200,00 доларів США та кредитний договір від 08 червня 2007 року № КТН3 G2 0743 0058 про надання кредиту у розмірі 2 300,00 доларів США зі сплатою 12 % річних за кожним кредитом, винагороди в розмірі 0,20 % щомісяця, що дорівнює 2,4 % річних за кожним договором. 01 липня 2010 року укладена додаткова угода № 1/2010 до кредитного договору № КТНЗ G1 0094 0070, за умовами якої збільшена ставка з 12 % річних до 13,54 % річних.

В порушення частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач не надав позивачу до та під час укладання договорів повну та достовірну інформацію, необхідну для свідомого вибору споживача. Зміст договорів та додаткової угоди не містить детального розпису загальної вартості кредиту, немає умов, які пунктами 3.1, 3.2, 3.3, 3.4, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які визнані обов'язковими. Згідно статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» додаткова угода є незаконною та несправедливою, отже - недійсною, оскільки згідно з пунктом 3.5 Постанови Національного банку України № 168 банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише у разі настання події, незалежної від волі сторін договору. Відповідач ввів в оману позивача щодо реальної відсоткової ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту та кінцевої загальної суми кредиту, яку позивач сплатив би відповідачу, проводячи оплату встановленими у договорі розмірами щомісячних платежів у визначеній у договорі кількості таких платежів, тому такі договори є недійсними відповідно до статей 203, 215 ЦК України та частини другої та шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 остаточно просила визнати кредитні договори та додаткову угоду недійсними.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 23 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач погодилась з умовами кредитного договору та додатковою угодою, підписала їх, та вчиняла дії на виконання їх умов, а саме отримала від відповідача грошові кошти, які повинна повернути відповідачу на умовах, визначених у кредитних договорах, відповідно до статті 1049 ЦК України. Крім того, у позивача відсутня заборгованість по спірним договорам, що свідчить про її згоду з умовами кредитування та умовами додаткової угоди.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 28 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 23 червня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 23 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 28 липня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої і апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неповно з'ясували всі обставини справи та не надали належної оцінки доказам, зокрема не звернули увагу на те, що позивачу банком надана неповна та недостатня інформація про умови кредитування, спірні кредитні договори були підписані споживачем несвідомо, сторонами фактично не було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, а саме ціни та відповідальності сторін у разі істотної зміни курсу валют. Фактично, відповідач не тільки не вказав ціну договору на момент його укладення, а й зменшив значення показників суттєвих умов договору, що позивач під час підписання договору не знала та не усвідомлювала наслідків відсутності цієї інформації. Тому суди повинні були застосувати статтю 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та визнати спірні договори та додаткову угоду недійсними.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_4

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 08 червня 2007 року укладені кредитний договір

№ КТН3 G1 0094 0070 про надання кредиту в розмірі 9 200,00 доларів США та кредитний договір № КТН3 G2 0743 0058 про надання кредиту в розмірі 2 300,00 доларів США з сплатою 12 % річних за кожним кредитом, винагороди в розмірі 0,20 % щомісяця, що дорівнює 2,4 % річних за кожним договором. 01 липня 2010 року укладена додаткова угода № 1/2010 до кредитного договору № КТН3 G1 0094 0070, якою збільшена ставка з 12 % річних до 13,54 % річних.

Відповідно до пункту 3.5 Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження правил надання банкам інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10 травня 2007 року, банки мають право змінювати процентну ставку лише в разі настання події, незалежно від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку.

Судом встановлено, що позивач була ознайомлена з умовами та формами кредитування з описами відмінностей між ними, типом процентної ставки, сукупною вартістю кредиту, кількістю платежів, їх об'єми та частоту, можливість дострокового погашення кредиту та таке інше, з якими погодилась та підписала.

За положеннями статей 626-628 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК Українидоговір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 1054 ЦК Українипередбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень статей 1048-1052 ЦК України істотними умовами є мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Зі змісту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення договору) вбачається, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту, право дострокового повернення кредиту, річна відсоткова ставка за кредитом, інші умови, визначені законодавством. Споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Частинами п'ятою та восьмою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення договору) передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення договору) нечесна підприємницька практика забороняється.

Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Виходячи із загальних умов кредитних договорів від 08 червня 2007 року

№ КТН3 G1 0094 0070 та № КТН3 G2 0743 0058, сторонами досягнуто домовленості щодо всіх умов договору, де чітко визначено всі умови кредитування, зокрема: розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов'язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін.

Відповідно до статті 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Установивши, що оспорюваний договір кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірних договорів, суди, вірно застосували положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 626-628 ЦК України, дійшли правильного висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_4 щодо визнання кредитних договорів від 08 червня 2007 року та додаткової угоди від 01 жовтня 2010 року № 1/2010 недійсним.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не надали належної оцінки змісту оспорюваних кредитних договорів, які є несправедливим, оскільки банк не проінформував позичальника про всі істотні умови договору, є безпідставними та суперечать наявним у справі доказам і спростовуються встановленими судами обставинами справи.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального або процесуального права, та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Таким чином, розглядаючи зазначений позов, суди повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 23 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 28 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик