Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 357/3987/15-ц

провадження № 61-8834св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 червня

2015 року у складі судді Буцмака Ю. Є. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 07 липня 2016 року у складі суддів: Волохова Л. А., Мельника Я. С., Сліпченка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що 07 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» (далі - ВАТ «ВТБ Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти на придбання будинку у розмірі 34 800 доларів США зі сплатою 14,5 % річних за користування ними та кінцевим терміном повернення до 06 грудня 2022 року. Позичальник свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 19 листопада 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 25 434,81 доларів США, що еквівалентно 566 036,11 грн, з яких: борг за кредитом, з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, - 21 849,16 доларів США, що еквівалентно 486 239,58 грн; борг за процентами, з урахуванням 3 % річних, - 3 129,27 доларів США, що еквівалентно 69 640,08 грн; пеня за несвоєчасну сплату процентів та кредиту - 456,38 доларів США, що еквівалентно 10 156,38 грн.

На підставі викладеного, уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 кредитну заборгованість у розмірі 25 434,81 доларів США, що еквівалентно 566 036,11 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2015 року в задоволенні позову ПАТ «ВТБ Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк, звертаючись до суду за захистом свого порушеного права, пропустив строк позовної давності, про застосування якого заявив відповідач. При цьому банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причини пропущення строку позовної давності та не подано клопотання про його поновлення.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 18 листопада 2015 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «ВТБ Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором від 07 грудня 2007 року

у загальному розмірі 25 434,81 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 21 квітня 2015 року еквівалентно 566 036,11 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідач порушив умови кредитного договору та допустив заборгованість за ним, а укладений між сторонами 12 червня 2014 року договір № 4 про внесення змін до кредитного договору свідчить про переривання перебігу строку позовної давності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року рішення апеляційного суду скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ мотивована тим, що ОСОБА_2 припинив сплачувати кредит з жовтня 2009 року, тому саме з цього періоду у банка виникло право на пред'явлення позову, відповідно почав відлік строку позовної давності, проте позов пред'явлено у березні 2015 року, тобто з пропуском позовної давності. Укладання сторонами 12 червня 2014 року договору про внесення змін до кредитного договору не є підставою для переривання строку, визначеного статтею 257 ЦК України, оскільки у переривання цього строку може мати місце лише в межах строку позовної давності, а не після його спливу.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 07 липня 2016 року рішення суду першої залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивачем пропущено строк, встановлений статтею 257 ЦК України, а ОСОБА_2 у судовому засіданні заявив про застосування позовної давності. Переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу, отже укладення 12 червня 2014 року між сторонами договору № 4 про внесення змін до кредитного договору не має правового значення для обрахування позовної давності.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «ВТБ Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 07 липня 2016 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не в повній мірі з'ясували обставини справи, а також неправильно вирішили питання застосування строку позовної давності.

У жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що строк виконання основного зобов'язання було змінено, а в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав з жовтня 2009 року, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише у лютому 2015 року, тобто зі спливом позовної давності. Крім того, відповідач не погоджується з доводами банку про початок перебігу позовної давності, оскільки за змістом статті 1050 ЦК України, якщо кредитор змінює строк виконання основного зобов'язання, позовна давність обчислюється від цієї дати.

22 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 07 грудня 2007 року між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти на придбання будинку в розмірі 34 800 доларів США зі сплатою 14,5 % річних за користування ними та кінцевим терміном повернення до 06 грудня 2022 року.

Судами установлено, що ОСОБА_2 припинив сплачувати кредит з жовтня 2009 року, що підтверджується додатками до розрахунку суми заборгованості за кредитним договором, а також не заперечується сторонами.

Отже, ОСОБА_2 у добровільному порядку заборгованість перед банком не погасив.

Оскільки ОСОБА_2 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, то утворилась кредитна заборгованість, яка за розрахунком банку станом на 19 листопада 2014 року становить 25 434,81 доларів США, що еквівалентно 566 036,11 грн, з яких: борг за кредитом, з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, - 21 849,16 доларів США, що еквівалентно 486 239,58 грн; борг за процентами, з урахуванням 3 % річних, - 3 129,27 доларів США, що еквівалентно 69 640,08 грн; пеня за несвоєчасну сплату процентів та кредиту - 456,38 доларів США, що еквівалентно 10 156,38 грн

Судами установлено, що 12 червня 2014 року сторонами було укладено договір № 4 про внесення змін до кредитного договору, тобто відповідач визнав свій борг, у зв'язку з чим позовна давність у силу статті 264 ЦК України переривалася.

Банк надіслав на адресу відповідача лист-вимогу від 26 листопада 2014 року про дострокове погашення кредиту.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

ОСОБА_2 у судовому засіданні в суді першої інстанції заявив про застосування позовної давності.

ПАТ «ВТБ Банк» пред'явило позов у березні 2015 року.

При цьому з урахуванням змісту норми статті 267 ЦК України закон не вимагає подання заяви про застосування позовної давності лише у письмовому вигляді.

На підставі викладеного, суди дійшли правильного висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого відповідач заявив клопотання в суді першої інстанції, тому наявні правові підстави для застосування норми частини четвертої статті 267 ЦК України та відмови у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_2 припинив сплачувати кредит з жовтня 2009 року, тому саме з цього періоду у банка виникло право на пред'явлення позову, проте він до суду звернувся лише у березні 2015 року.

Доводи касаційної скарги, що 12 червня 2014 року сторонами було укладено договір про внесення змін до кредитного договору, що свідчить про визнання відповідачем свого боргу та, відповідно, переривання визначеного статтею 257 ЦК України строку, є необґрунтованим, оскільки перебіг позовної давності може перериватися лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 16 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області

від 07 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Голов уючий В.С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик