Провадження № 22-ц/772/1229/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Жмудь О. О.
Доповідач:Медяний В. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 рокуСправа № 127/15087/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Денишенко Т.О., Матківської М.В.,

з участю секретаря судового засідання Сніжко О.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа- орган опіки та піклування Вінницької міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником - ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 березня 2018 року, ухвалене у приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області о 15:09 (головуючий суддя Жмудь О.О.), повне судове рішення складено 10 квітня 2018 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, органу опіки та піклування Вінницької міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

встановив:

Відповідно до абз. 3 п. 3 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно п.8 ч.1 розділу XIII «Перехідних положень» ЦПК України передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Вінницької області.

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивовані тим, що 17.10.2009 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за № 2669. Від цього шлюбу мають сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Сімейне життя з відповідачем не склалось і 01.02.2012 року рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці шлюб між сторонами було розірвано.

З моменту розірвання шлюбу відповідач по справі з позивачем та сином не проживає, і взагалі з останнім не бачиться, не приймає участі у його вихованні, не дарує подарунків, жодного разу не пропонував провести вихідні разом із сином, а в подальшому взагалі змінив номер телефону і останні п'ять років не спілкується з ним.

Дитину повністю утримують позивач та її батьки, намагаються надати йому усе необхідне, надають належне медичне лікування, проте позивач отримує невелику заробітну плату і не має змоги самостійно повністю забезпечувати сина. Малолітня дитина взагалі не знає свого батька.

Дані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому вона просила позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 від усіх доходів відповідача до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою суду від 15.09.2017 року до участі у справі було залучено орган опіки та піклування Вінницької міської ради у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

06.11.2017 року позивачем ОСОБА_3 було подано заяву про зміну позовних вимог, відповідно до якої просила змінити спосіб виконання батьком обов'язку утримувати дитину, а саме: стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 2 500, 00 гривень до досягнення дитиною повноліття.

За клопотанням позивача ухвалою суду від 07.11.2017 року було витребувано докази по справі, а саме: з ВО ДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області довідки про доходи відповідача за 2016 -2017 роки, з ПАТ КБ «Приват Банк» інформації щодо укладених між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_4 кредитних та депозитних договорів та відкритих у ПАТ КБ «Приват Банк» рахунків на ім'я ОСОБА_4 та рух коштів по ним. Також, суд вирішив витребувати з Органу опіки та піклування Вінницької міської ради письмовий висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 березня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнуто з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, аліменти на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, на утримання малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі в розмірі 1 750, 00 гривень, щомісячно, починаючи стягнення з 14.07.2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір в сумі 640, 00 гривень та на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 640, 00 гривень.

Також згідно вимог ст. 265 ч. 5 п. 4 ЦПК України судом зазначено:

Позивач ОСОБА_3, місце проживання: АДРЕСА_2.

Відповідач ОСОБА_4, останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1.

Не погодившись з даним рішенням, відповідач ОСОБА_4 через свого представника адвоката ОСОБА_5 звернувся до суду із апеляційною скаргою у якій просив оскаржуване рішення змінити в частині розміру стягнення аліментів в твердій грошовій сумі з 1750 грн. на 1000 грн. щомісячно починаючи з 14.07.2017 року. Апеляційна скарга мотивована тим, що дане рішення є незаконним у звязку з недоведеністю обставин, які суд вважає встановленими, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що місцевий суд не звернув увагу на те, що відповідач не працює, немає регулярного заробітку, на його утриманні знаходяться дружина та неповнолітня дитина, у нього відсутнє нерухоме та рухоме майно, визначений розмір аліментів у півтора рази перевищує прожитковий мінімум встановлений для дитини даного віку. Таким чином вважає, що судом не вмотивовано у рішенні, що на утримання неповнолітньої дитини необхідно витрачати саме 1750 грн. щомісячно.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнає та заперечує проти її задоволення, просила залишити оскаржуване рішення без змін. Зазначає, що посилання відповідача на підстави для зміни оскаржуваного рішення є безпідставними, оскільки нею надано достатньо доказів про те, що вказана сума є обґрунтованою, розумною та такою, що враховує потреби в коштах на утримання, виховання і навчання малолітньої дитини, при цьому враховано матеріальне становище відповідача є для нього посильною. Вважає, що не відповідає дійсності те, що відповідач безробітний, оскільки він має доволі прибутковий бізнес, оформлений на нову дружину, має інтернет м-магазин, має у власності земельні ділянки (паї), які здає в оренду та отримує відповідний прибуток.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 апеляційну скаргу повністю підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені у ній доводи.

Позивач ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнала та заперечила проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просила залишити рішення без змін.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, органу опіки та піклування Вінницької міської ради - Марценюк Л.Є. надала суду заяву у якій просила з поважних причин неявки розглядати справу у її відсутність, підтримує висновок органу опіки і піклування Вінницької міської ради по даній справі.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статей 12, 76, 81 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Апеляційний суд переконаний, що таким вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції повністю відповідає, оскільки ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності, висновки суду, викладені у рішенні в оскаржуваній частині повністю відповідають обставинам справи, судом правильно застосовані норми матеріального та не допущено порушення норм процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Разом з тим, згідно вимог ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом установлено, що сторони у справі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 01.02.2012 року було розірвано.

Від шлюбу мають сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який на даний час проживає разом із матір'ю.

З характеристики, виданої КЗ «Дошкільний навчальний заклад № 72» 03.07.2017 року на ОСОБА_6 вбачається, що він охайний і вихований хлопчик, має врівноважений характер і легко знаходить спільну мову як з дітьми так і з дорослими. ОСОБА_6 виховується у неповній сім'ї, де мама ОСОБА_3 докладає усіх зусиль для того, щоб дитина росла всебічно розвинена та ні в чому не мала потреби. Протягом трьох років перебування ОСОБА_6 у дитячому садочку вихованням сина займалася мати. Батько жодного разу не навідувався до дитячого садка. ОСОБА_6 є учнем хореографічного відділення (спортивно-бальні танці) Закладу «Вінницька дитяча школа мистецтв «Вишенька». Мати займається вихованням та навчанням сина, систематично відвідує усі святкові заходи, батьківські збори, оплачує навчання дитини у школі. Інформацією про участь батька у вихованні ОСОБА_6 заклад не володіє).

Судом встановлено, що позивач витрачає значні кошти на утримання дитини, на її про фізичний і духовний розвиток, навчання. (а.с. 12-14, 22-32)

Позивач працює в КЗ «ЦПМСД № 3» на посаді фельдшера - лаборанта клініко діагностичної лабораторії та має хорошу характеристику. (а.с. 11) Розмір її доходів за січень - червень 2017 року становить 23 588, 50 гривень. (а.с. 18)

Судом оглянуто виписку по рахункам відповідача в ПАТ КБ «ПриватБанк» та довідку про його депозити. (а.с. 129-131)

Відповідач ОСОБА_4 також являється батьком дитини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_7, що підтверджується свідоцтвом про народження. (а.с. 133)

Судом допитано свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які підтвердили обставини про те, що відповідач участі у вихованні сина не приймав, навіть ним не цікавився, хоча перешкод у спілкуванні не було, про його матеріальний стан невідомо, утримують і виховують дитину його мати та її батьки.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно із п. 2 ч.1 ст.164 СК України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками (п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»).

Тому, зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Згідно із ч. 4 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст.19 СК України).

Згідно висновку виконавчого комітету Вінницької міської ради від 11.12.2017 року № 01-00-011-53733 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 щодо дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає доцільним позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав щодо дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1(а.с. 120-121).

Задовольняючи позов в частині позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої дитини, суд першої інстанції встановив та виходив з того, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, не цікавиться його життям, станом здоров'я, інтересами та вподобаннями, не спілкується з сином, не проявляє ініціативи до зустрічей, є свідченням того, що відповідач не займається вихованням своєї неповнолітньої дитини та виконанням своїх батьківських обов'язків щодо неї, а відтак є всі підстави для позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітнього сина.

Суд вважає, що позбавлення батьківських прав як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісного батька, виходячи з характеру такого засобу, слід застосувати до відповідача по відношенню до його неповнолітньої дитини, оскільки це викликано необхідністю.

Згідно вимог ч. 3 ст.166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно із частиною другою статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Статтею 182 СК України визначено перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, зокрема відповідно до частини першої вказаної статті при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 СК України) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

При визначенні розміру аліментів судом враховано стан здоров'я та матеріальне становище дитини, інші обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи питання про стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини суд виходить з того, що стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно зі становищем одержувача аліментів.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів, судом першої інстанції прийнято до уваги, що відповідач має на утриманні ще одного сина - ОСОБА_9 Разом з тим, посилання представника відповідача на те, що відповідач ніде не працює і ніякого доходу не отримує, місцевий суд правильно звернув увагу на те, що батько дитини має реальну можливість заробляти визначені судовим рішенням необхідні кошти для утримання своєї дитини. При цьому, посилання на скрутне особисте матеріальне становище, не є тими підставами, які тягнуть не виконання обов'язку утримання дитини та не може і не повинно ставитися в залежність від пасивної поведінки батька щодо знаходження законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку власної дитини. Батько має шукати способи виконання обов'язку, а не причини, з яких він не здатен сплачувати аліменти. Таким чином суд дійшов висновку, що відповідач зобов'язаний та може надавати щомісячне утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 1750, 00 гривень щомісячно.

Апеляційний суд також погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки доводи апеляційної скарги не дають достатніх підстав вважати, що судом неповно з'ясовані обставини, які суд вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права. Судом взято до уваги, що суду не надано доказів працевлаштування відповідача та реальний розмір його доходів та те що він має ще одного сина.

Разом з тим, посилання представника відповідача на те, що визначений розмір аліментів у півтора рази перевищує прожитковий мінімум встановлений для дитини відповідного віку, а також додані ним до апеляційної скарги додаткові докази які не були предметом розгляду суду першої інстанції, не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги, а можуть бути самостійними підставами для звернення до суду згідно ст. 192 СК України з вимогами про зміну визначеного за рішенням суду розміру аліментів.

Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Встановлений даним рішенням суду розмір аліментів на утримання дитини, є гарантією прав дитини, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини. Проживання одного з батьків окремо від дитини не повинно впливати на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Суд вірно звернута увага на те, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, на що, в тому числі, необхідні й фінансові витрати. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України.

Також судом правильно згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України допущено негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Правильно вирішено місцевим судом також питання згідно ст.141 ЦПК України про стягнення з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 640, 00 грн. та на користь позивача судовий збір в сумі 640, 00 грн.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, оскільки приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону, а тому передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для його скасування, не вбачається.

В іншій частині, а саме в частині позбавлення батьківських прав, рішення суду першої інстанції не оскаржується та ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 76, 81, 133, 137, 263, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником - ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ Т.О. Денишенко

/підпис/ М.В. Матківська

Згідно з оригіналом: