Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 127/27714/15-ц

провадження № 61-13694св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, у складі судді Романюк Л. Ф., від 05 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області, у складі колегії суддів: Ковальчука О. В., Жданкіна В. В., Пащенко Л. В., від 28 березня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 червня 2014 року, яке набрало законної сили, задоволено її позов та стягнуто з ОСОБА_4 на її користь заборгованість у розмірі 1 000 доларів США, що станом на 13 червня 2014 року становить 11 654, 66 грн. Вказане рішення відповідачем повністю не виконано, тільки 25 червня 2015 року боржник ОСОБА_4 перерахувала стягувачу ОСОБА_3 1 000 грн. Враховуючи прострочення виконання грошового зобов'язання, позивач просила стягнути з відповідача 6 890,50 грн - інфляційних втрат та 472,66 грн - 3 % річних.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму інфляційних втрат у розмірі 186, 80 грн та 3 % річних у розмірі 358, 90 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що нарахування 3 % річних та інфляційних втрат відповідає положенням статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання боржником не виконано. Також міський суд вказав на невірність розрахунку позивачем інфляційних втрат та, самостійно провівши такий розрахунок, дійшов висновку про стягнення з відповідачки на користь ОСОБА_3 186, 80 грн інфляційних втрат.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 28 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 лютого 2016 року скасовано в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 інфляційних втрат у розмірі 186, 80 грн та ухвалено у цій частині вимог нове рішення про відмову у їх задоволенні. В іншій частині рішення міського суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

У квітні 2016 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасуватирішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 28 березня 2016 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що розмір інфляційних втрат було розраховано позивачем правильно, відповідно до норм чинного законодавства України, що безпідставно не враховано судами попередніх інстанцій. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат, апеляційний суд не звернув уваги на те, що позов був заявлений з підстав, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, положення якої передбачають інфляційні нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого у національній валюті, у зв'язку із чим дійшов помилкового висновку про те, що позов у цій частині не підлягає до задоволення, оскільки договір позики укладено у іноземній валюті, проте судовим рішенням сума боргу була стягнута у національній грошовій одиниці - гривні.

27 травня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 червня 2014 року у справі № 127/7575/14, яке набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 1 000 доларів США, що станом на 13 червня 2014 року становить 11 654, 66 грн (а.с. 6-8).

08 липня 2014 року на підставі вказаного рішення видано виконавчий лист та постановою старшого державного виконавця Замостянського ВДВС Вінницького МУЮ Дячука В. В. від 17 липня 2014 року відкрито виконавче провадження (а.с. 10-11).

Відповідно до розпоряджень державного виконавця: № 44041549/15, № 44041549/15, № 44041549/15, № 44041549/15,№ 44041549/15, кошти у загальній сумі 2 090, 92 грн, що надійшли у відповідні дати на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні зазначеного виконавчого документу, були перераховані ОСОБА_3 (а.с. 12-16).

Відповідно до положень статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов'язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов'язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

ВеликаПалата Верховного Суду у своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18 дійшла висновку, що у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних втрат та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, із урахуванням вказаних норм матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає, а положення частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновком апеляційного суду, оскільки рішеннямВінницького міського суду Вінницької області від 13 червня 2014 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 1 000 доларів США, із визначенням станом на 13 червня 2014 року еквіваленту цієї суми в національній валюті - 11 654, 66 грн, а тому заявлені позовні вимоги в частині стягнення інфляційний втрат до задоволення не підлягають.

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що оскаржене рішення суду першої інстанції в незміненій частині та рішення апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 лютого 2016 року в незміненій за результатами апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 28 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк