АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 756/12238/16-ц

провадження № 22-ц/796/7792/2018

13 вересня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Болотова Є.В.

при секретарі Дуці В.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 червня 2018 року у складі судді Шевчука А.В.,

встановив:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням збільшення розміру позовних вимог просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 640 090 грн., з яких: сума основного боргу - 490 422 грн., проценти - 149 668,07 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 21.05.2015 р. між ним та ОСОБА_3 укладено договір позики, за яким останній отримав грошові кошти у розмірі, еквівалентному 18 500 доларів США, що за курсом НБУ станом на 21.05.2015 р. складало 385 022 грн. Зазначена позика оформлена розпискою від 21.05.2015 р.

26.07.2016 року він надіслав відповідачу вимогу про повернення позики та відсотків, проте станом на 13.09.2016 р. відповідач вимогу не виконав. Повідомив, що наміру на повернення не має.

Враховуючи, що станом на 10.05.2017 р. відповідач не повернув суму боргу, просив стягнути суму основного боргу - 490 422 грн. ( 18500 дол. США х 2650,93 грн. за 100 дол. США) та проценти за користування чужими коштами за період з 21.05.2015 р. по 09.05.2017 р. - 149 668,07 грн. Також просив відшкодувати судові витрати по справі.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05 червня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 490 422 грн. боргу за договором позики та 149 668 грн. 07 коп. процентів за користування коштами. Вирішено питання про відшкодування судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 червня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позову. Стягнути з позивача на його користь судовий збір у розмірі 9601 грн. 35 коп.

Свої доводи мотивує тим, що грошові кошти були отримані ним для розвитку бізнесу. З підписаної ним розписки не вбачається, що він взяв на себе зобов'язання повернути грошові кошти у розмірі 18 500 дол. США. У розписці також відсутній конкретний час повернення таких грошових коштів. Таким чином, зобов'язання з повернення коштів він не підтвердив своїм підписом, а тим більше і відсотків по такій розписці.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

У судовому засіданні представник відповідача - адвокат ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на викладені у ній обставини.

Представник позивача - адвокат ОСОБА_5 проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ &q?ня;Про судоустрій і статус суддів&qup ; у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць) , та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглядаючи справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з пунктом 6 ч.1 ст. 3 ЦК України справедливість добросовісність та розумність є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України (постанова від 18 вересня 2013 року №6-63цс13) письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ,що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову про стягнення боргу, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин статті 1046, 1047,1048 ЦК України та виходив із того, що надана позивачем розписка є доказом укладення між сторонами договору позики.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15.

З розписки, складеної 21.05.2015 року, вбачається, що ОСОБА_3 отримав у ОСОБА_2 18 500 доларів США (а.с.93).

Отже, розписка про отримання грошових коштів не містить зобов'язання про їх повернення.

Як пояснив відповідач в судовому засіданні, вказані грошові кошти були отримані від позивача не в борг, а надані останнім як інвестицію у створення програмного забезпечення для дзвінків за кордон. Зазначив, що позивач був одним із восьми інвесторів, які отримали дивіденди від створеної програми.

Оскільки підтвердженням укладення договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів в борг і містить умови про їх повернення, а з тексту наданої ОСОБА_3 21 травня 2015 року розписки вбачається лише те, що відповідач отримав грошові кошти, а умова щодо обов'язку їх повернення ОСОБА_2 відсутня, то спірна розписка не є доказом укладення сторонами договору позики.

Інших доказів на підтвердження укладення між сторонами договору позики суду надано не було.

Таким чином, суд першої інстанції не встановив справжньої правової природи укладеного між сторонами договору та дійшов помилкового висновку про укладення договору позики.

Отже, судом першої інстанції неправильно застосовано статті 1046, 1047, 1049 ЦК України та зроблено помилковий висновок про те, що між сторонами укладено договір позики.

Оскільки неправильне застосування зазначених норм матеріального права призвело до неправильного вирішення справи, відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 9 601 грн. 35 коп.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 червня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків:НОМЕР_1, місце реєстрації(проживання): АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2, місце реєстрації(проживання) АДРЕСА_2) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 9 601 грн. 35 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 вересня 2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді: