Провадження №22-ц/784/968/18
Провадження №22-ц/784/968/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 червня 2018 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.

за участі представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у спрощеному провадженні у відкритому судовому засіданні цивільну справу №490/11433/16 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення, яке постановив Центральний районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Гуденко Ольги Андріївни у приміщенні цього суду 05 травня 2018 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2016 р. ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що з 07 вересня 2013 р. по 17 травня 2016 р. сторони знаходились у шлюбі. За цей період сторонами за спільні кошти було придбано автомобіль марки «Mazda» СХ-7, 2008 р. випуску, державний номер НОМЕР_1. На початку 2016 р. відповідач продав автомобіль без згоди позивача.

Посилаючись на викладене, а також на на те, що у зв'язку з продажем автомобілю його вартість неможливо встановити і необхідно виходити із середньої вартості автомобіля аналогічної моделі, що складає 307 010 грн., позивач просила суд стягнути з ОСОБА_2 153 505 грн. та розподілити судові витрати.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив про їх задоволення. Зазначив, що автомобіль був придбаний під час шлюбу за спільні кошти подружжя, а відчужений відповідачем без її згоди та після фактичного припинення шлюбних відносин, та ще за значно заниженою ціною, яка не відповідає його дійсній ринковій вартості.

Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що спірний автомобіль не є спільним сумісним майном подружжя, оскільки придбаний відповідачем за особисті кошти, які отримані ним від продажу автомобіля марки CITROEN C-Elysee, який був придбаний ним до шлюбу та на особисті кошти, що підтверджується наданими доказами.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2017 р. позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 75 000 грн., що становить компенсацію вартості 1/2 частини спільного майна подружжя - автомобілю марки Mazda CХ-7, державний номер НОМЕР_1, та 750 грн. судових витрат.

За заявою ОСОБА_2 ухвалою суду від 17 листопада 2017 р. заочне рішення скасовано.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 травня 2018 р. позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 75 000 грн., що становить компенсацію вартості 1/2 частини спільного майна подружжя - автомобілю марки Mazda CХ-7, державний номер НОМЕР_1, та 750 грн. судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що спірний автомобіль є спільною власністю сторін і був відчужений відповідачем без згоди позивача, а тому є підстави для стягнення ? частини суми, отриманої від його реалізації - 75 000 грн., судом відхилено аргументи відповідача що спірний автомобіль він купив за кошти, отримані від продажу особисто йому належного автомобілю марки CITROEN C-Elysee, оскільки сам факт придбання спірного автомобіля через 8 днів після продажу попереднього особистого автомобілю марки CITROEN C-Elysee не підтверджує факт придбання спірного майна виключно за кошти від продажу попереднього автомобіля, а належних доказів сплати за новий автомобіль саме цих коштів (перевід з банківського рахунку тощо) не надано.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права: суд дав невірну оцінку обставинам щодо часу припинення шлюбних відносин сторонами, судом невірно визначено правовий режим спірного майна як спільного майна подружжя, помилково застосована правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 16 грудня 2015 р. по справі № 2641цс15, оскільки спірний автомобіль придбаний за кошти, отримані від реалізації раніше, до укладання шлюбу з позивачем придбаного автомобілю, що підтверджується наявними у справі доказами.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом першої інстанції сторони з 07 вересня 2013 р. перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 17 травня 2016 р.

Згідно наданої Регіональним сервісним центру в Миколаївській області МВС України інформації (а.с. 42-45) у період з 26 лютого 2013 р. по 28 травня 2015 р. за ОСОБА_2 був зареєстрований транспортний засіб CITROEN C-Elysee, номерний знак НОМЕР_2, який 23 квітня 2015 р. був знятий з обліку для реалізації, проданий ОСОБА_4 за 149 000 грн. та 28 травня 2015 р. перереєстрований на нового власника за довідкою-рахунком серія ААЕ №081582 28 травня 2015 р.

У період з 05 червня 2015 р. по 19 березня 2016 р., як вбачається з інформації наданої Регіональним сервісним центром в Полтавській області МВС України, за ОСОБА_2 зареєстрований транспортний засіб MAZDA CХ-7, номерний зник НОМЕР_1 на підставі довідки-рахунку серія ВІА № 646094, згідно якої відповідачем автомобіль придбаний за 137 740 грн.

За договором купівлі-продажу від 19 березня 2016 р. ОСОБА_2 продав цей автомобіль за 150 000 грн. ОСОБА_5, на підставі чого спірний автомобіль перереєстрований на нового власника.

Проаналізувавши надані відповідачем докази, суд дійшов висновку, що транспортний засіб CITROEN C-Elysee, номерний знак НОМЕР_2 був особистою власністю ОСОБА_2, оскільки придбаний ним за кошти, отримані за проходження військової служби до реєстрації шлюбу.

Ці обставини не оспорюються учасниками справи, апеляційних скарг щодо встановлення цих обставин не подано.

Між тим, з висновком суду щодо недоведеності відповідачем використання коштів від продажу автомобілю CITROEN C-Elysee на придбання спірного автомобілю погодитись не можна.

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку висловив Верховний Суд України у постановах від 01 липня 2015 р. (у справі № 6-612цс15) та від 25 листопада 2015 р. (у справі № 6-2333цс15).

За такого, при вирішенні даного спору суду слід встановити час набуття спірного майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (ст. 264 ЦПК України).

Таким вимогам закону рішення суду в повній мірі не відповідає.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Проаналізувавши надані сторонами докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про недоведеність відповідачем факту придбання спірного автомобілю за особисті кошти.

Так, за продаж автомобілю CITROEN C-Elysee, який був особистою власністю ОСОБА_2, останній отримав 149 000 грн., які також є його особистою власністю.

В порушення положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивачем у підтвердження своїх тверджень не надано доказів, що на придбання автомобілю MAZDA CХ-7 було витрачено спільні кошти сторін, наявність таких коштів та джерело їх походження.

Тоді як відповідачем надано достатньо доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Через 8 днів ним придбаний на своє ім'я автомобіль MAZDA CХ-7 за 137 740 грн.

Короткий період часу, який минув після продажу автомобілю CITROEN C-Elysee і до придбання спірного автомобілю, розмір витрачених на таку угоду коштів (майже однакових), використання коштів на придбання аналогічного майна (транспортного засобу), відсутність доказів наявності у подружжя вказаного обсягу коштів, свідчить про те, що на придбання автомобілю MAZDA CХ-7 були витрачені кошти, отримані від продажу належного відповідачу автомобілю CITROEN C-Elysee.

З урахуванням викладеного спірний автомобіль є особистою приватною власністю відповідача і не підлягає поділу між колишнім подружжям.

Оскільки суд першої інстанції помилково визнав встановленими обставини, які мають значення для справи і не були доведені, та неправильно застосував положення матеріального права, рішення суду в силу вимог пунктів 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України необхідно скасувати, постановити нове про відмову у позові.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

У зв'язку із таким вирішенням спору необхідно провести розподіл судових витрат, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-3 ст. 133 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, серед інших, витрати на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв'язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 134 ПК України).

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Оскільки спір вирішено на користь відповідача з урахуванням викладених вимог закону на позивача слід покласти обов'язок компенсувати усі судові витрати ОСОБА_2

Судові витрати відповідача складають: 320 грн. судового збору, сплаченого за подання заяви про перегляд заочного рішення суду; 2 304 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Крім того, звертаючись із відзивом на позовну заяву (а.с. 78-82) та апеляційною скаргою (а.с. 139-146), ОСОБА_2 надав розрахунок витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно наданих розрахунків витрати відповідача на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції становлять 7 750 грн. та в апеляційній інстанції - 2 250 грн., а всього - 10 000 грн.

Такі розрахунки ґрунтуються на умовах укладеного з адвокатом договору про надання правової допомоги, актами прийому-передачі виконаних робіт, квитанціями про сплату їх вартості, відповідають обсягу виконаних робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), характером та складністю справи. Позивач не подавала клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, судові витрати відповідача складають 12 624 грн., які слід стягнути з ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва скасувати, постановити по справі нове судове рішення.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 12 624 (дванадцять тисяч шістсот двадцять чотири) грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірової

Ж.М. Яворська

___________________________________________________

Повний текст постанови виготовлений 20 червня 2018 року