Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 757/35609/14-ц

провадження № 61-8504св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), КратаВ. І.,

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Сведбанк», товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

представники товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4, на рішення Апеляційного суду

м. Києва від 15 червня 2016 року у складі колегії суддів: Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2014 року ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4, звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс»), товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») про захист прав споживача, визнання правочинів недійсними та дій відповідачів протиправними.

Позовна заява мотивована тим, що 17 серпня 2008 року між ним та

ВАТ «КБ «Сведбанк» було укладено кредитний договір № 026/0806/88-013. Позивач посилався на те, що укладаючи вказаний договір він мав на увазі інші умови договору, ніж ті, що у ньому викладені, та які саме і роблять його недійсним. Він мав на увазі, що фактично отримує в кредит не іноземну валюту, а національну валюту України - гривню, а іноземна валюта в цих угодах була не грошима - засобом платежу, а лише засобом обміну на гривню, такими собі цінними паперами, які він міг використати лише для обміну її на гривню. Також, посилався на те, що у ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та

ТОВ «Кредитні ініціативи» не було достатніх повноважень на укладення договорів факторингу.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_3, в інтересах якого діє

ОСОБА_4, просив суд визнати недійсним договір факторингу

від 28 листопада 2012 року № 15, який був укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в частині передачі боргу за кредитним договором від 17 серпня 2008 року № 026/0806/88-013; визнати недійсним договір факторингу від 28 листопада 2012 року № 15, укладений між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» в частині передачі боргу за кредитним договором від 17 серпня 2008 року

№ 026/0806/88-013, визнати кредитний договір від 17 серпня 2008 року

№ 026/0806/88-013, укладений між відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Сведбанк» (далі - ВАТ «КБ «Сведбанк») та

ОСОБА_3, недійсним.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір факторингу від 28 листопада 2012 року № 15, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в частині передачі боргу за кредитним договором від 17 серпня 2008 року

№ 026/0806/88-013.

Визнано недійсним договір факторингу від 28 листопада 2012 року № 15, укладений між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» в частині передачі боргу за кредитним договором від 17 серпня

2008 року № 026/0806/88-013.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив із того, що ТОВ «Кредитні ініціативи» не має ліцензії на здійснення валютних операцій. Крім того, законом не передбачено право фактора на придбання вимоги до фізичної особи - не суб'єкта господарювання.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 про визнання недійсним договору факторингу від 28 листопада 2012 року № 15, укладеного між

ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» в частині передачі боргу за кредитним договором від 17 серпня 2008 року

№ 026/0806/88-013 скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У іншій частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не переглядалось.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що відсутність у сторони договору ліцензії на здійснення валютних операцій не має правового значення для укладення договору факторингу кредитної заборгованості за валютним кредитним договором, оскільки право вимоги заборгованості за кредитним договором як предмет договору факторингу не є валютною операцією.

12 липня 2016 рокуОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4,подавдо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час укладення оскаржуваного договору факторингу були допущені порушення та не додержані вимоги закону, зокрема, відсутня банківська ліцензія, а також не повідомлено боржника про відступлення права грошової вимоги.

18 січня 2017 року ТОВ «Кредитні ініціативи» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило, що рішення суду апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

13 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 17 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та

ВАТ «КБ «Сведбанк» було укладено кредитний договір № 026/0806/88-013, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США на споживчі цілі, строком до 16 серпня 2016 року з процентною ставкою 14,00 % річних.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15, відповідно до умов якого банк відступив фактору свої права вимоги заборгованості за вказаним кредитним договором.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною вимог, установлених частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

Статтею 1079 ЦК України встановлено, що сторонами договору факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 513 ЦК України встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до частини першої статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну або декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку (пункт 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Отже, відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором та здійснюється без згоди боржника.

Судами установлено, що 28 листопада 2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відступило права вимоги заборгованості за вказаним кредитним договором.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, правильно застосувавши положення 512, 514, 516 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір про відступлення права вимоги складений, підписаний відповідно до вимог діючого на момент вчинення правочину законодавства. Жодних належних та допустимих доказів на спростування наведеного позивачами не надано, а, отже, підстави для визнання його недійсним відсутні.

Посилання на те, що у ТОВ «Кредитні ініціативи» не було права на укладення договору про відступлення права вимоги у зв'язку із відсутністю відповідної ліцензії на здійснення факторингових операцій та операцій із валютними цінностями, є безпідставними та спростовуються положенням Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», згідно з яким самі по собі операції за договором факторингу не є валютними операціями, адже не пов'язані з переходом права власності на валютні цінності чи користування ними або використання у будь-який спосіб. Право вимоги заборгованості за кредитним договором як предмет договору факторингу не є валютною операцією, а тому відсутність у сторони договору ліцензії на здійснення валютних операцій не має правового значення для укладення договору факторингу кредитної заборгованості за валютним кредитним договором.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Отже, незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Згідно із частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Отже, Верховний Суд у складі колегії суддів погоджується в висновками апеляційного суду про те, що ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» мали право укладати договір про відступлення права вимоги.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, позивач своїх вимог не довів, що є його процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року). Доказів порушення прав або законних інтересів ОСОБА_3 укладеним договором від 28 листопада 2012 року про відступлення права вимоги, укладеним між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» за кредитним договором, як до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції надано не було. Крім того позивач не є стороною за указаним договором.

Згідно зі статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з частиною четвертою цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір.

Апеляційний суд, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, правильно визначив правовідносини, що склалися між сторонами, і закон, який їх регулює, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, оскільки позивач своїх вимог не довів, що є його процесуальним обов'язком.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: В. І. Журавель

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило