АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/9287/15-ц 22-ц/774/788/К/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/9287/15-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Кислиця І.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2, та ОСОБА_3 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 05 грудня 2017 року, яке ухвалено суддею Щеняєвою І.Б. о 14 годині 35 хвилин в місті Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складання повного судового рішення відсутні), -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2015 року ОСОБА_1, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2, звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту частково недійсним, визнання права власності на спадкове майно та його поділ, стягнення боргу спадкодавця.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 є опікуном недієздатного сина ОСОБА_2 людини з інвалідністю першої групи на підставі рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 квітня 2012 року. 13 лютого 2015 року помер його батько ОСОБА_4 Після смерті його батька залишилась спадщина у вигляді нерухомого майна - трикімнатної квартири № 57 будинку № 8 мікрорайону Ювілейний у м. Кривому Розі. У встановлений законом шестимісячний термін, діючи в інтересах недієздатного сина, вона звернулась до Сьомої криворізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 Крім неї, з такою ж заявою звернулась відповідач ОСОБА_3, колишня дружина спадкодавця. Згодом виявилось, що померлий 17.12.2014 року склав на імя ОСОБА_3 заповіт, в якому заповів своє майно відповідачу.

Постановою нотаріуса від 25 листопада 2015 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на належну ОСОБА_4 частку спірної квартири через неможливість визначення складу та обсягу спадкового майна, а також спору між спадкоємцями.

Уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати частку ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно - трикімнатну квартиру за адресою: м. Кривий Ріг, мікрорайон ЮвілейнийАДРЕСА_1, загальною площею 61,8 кв.м., житловою площею 39,7 кв.м. - у вигляді 1/2 частини; визнати заповіт ОСОБА_4 на імя ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Дніпропетровської області ОСОБА_5, 17 грудня 2014 року за реєстраційним № 2303 частково недійсним; визнати за ОСОБА_2 право на 1/4 частину (обовязкова частка) трикімнатної квартири за адресою м. Кривий Ріг, мікрорайон ЮвілейнийАДРЕСА_1, стягнувши з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 вартість 1/4 частини зазначеної квартири згідно оцінки нерухомого майна за висновком експерта № 49/16 від 25.10.2016 року, у розмірі 82580,50 грн; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг спадкодавця ОСОБА_4 в сумі 23515,65 грн.

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, про визначення часток у спільній сумісній власності і визнання права власності на житлову кімнату в квартирі в порядку спадкування за заповітом.

Позов мотивовано тим, що, на підставі рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.11.1994 року, закріплено на праві індивідуальної власності за ОСОБА_3 житлові кімнати розміром 12.5 кв.м і 17.1 кв.м, балкон, розміром 0.9 кв. м., і лоджію, розміром 1.6 кв.м., а за ОСОБА_4 закріплена житлова кімната розміром 10,1 кв.м., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав. Крім того, вона сплатила ОСОБА_4 різницю вартості закріпленого житла 46885 крб. В 1995 році в Криворізькому БТІ було видано реєстраційне посвідчення про державну реєстрацію права власності за рішенням суду за нею зареєстровано право власності на житлові кімнати 12,5 та 17,1 кв.м., за ОСОБА_4 на житлову кімнату 10, 1 кв.м. ОСОБА_4 дуже хворів і вона постійно доглядала за ним, тому ОСОБА_4 за життя склав на неї заповіт на свою житлову кімнату, розміром 10.1 кв.м.

ОСОБА_3 вважає, що, як спадкоємець за заповітом після померлого, 13.02.2015 року ОСОБА_4, має право отримати свідоцтво на право власності на майно померлого в порядку спадкування за заповітом на житлову кімнату 10,1 м.кв спірної квартири, що складає 4,0857605/25 частин, а її частка складає 20, 914239/25 частин.

Крім того, зазначила, що ОСОБА_1 не приймала ніякої участі у догляді за померлим, не цікавилась його здоровям, хоча у них є спільний син ОСОБА_2

В добровільному порядку вирішити питання про визначення частки померлого і частки позивача ОСОБА_3 у спільній сумісній власності можливості не має, тому просила суд визначити частки у спільній сумісній власності співвласників спірної квартири: що частка ОСОБА_4, за його життя, складала 4,0857605/25 частин, а її частка складає 20, 914239/25 частин; визнати за нею право власності на житлову кімнату 10,1 м.кв., що складає 4,0857605/25 частин в квартирі №57 будинку №8 на мкрн.Ювілейний в м.Кривому Розі в порядку спадкування за заповітом після померлого 13.02.2015 року ОСОБА_4

Ухвалою суду від 04 квітня 2016 року позови обєднано в одне провадження.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 05 грудня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2, задоволено частково.

Визначено частку у праві спільної сумісної власності на трикімнатну квартиру за адресою м.Кривий Ріг, мікрорайон ЮвілейнийАДРЕСА_1, ОСОБА_4 у розмірі 1/2 частини.

Визначено за ОСОБА_2 право на обовязкову частку у спадщині після померлого ОСОБА_4 в розмірі 1/8 частини трикімнатної квартири №57 будинку №8 мікрорайону Ювілейний у м. Кривому Розі.

В іншій частині позову ОСОБА_1, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2, відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Визначено, що частки співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності - трикімнатної квартири №57 будинку №8 мікрорайону Ювілейний у м. Кривому Розі складають по 1/2.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 3/8 частини трикімнатної квартири №57 будинку №8 мікрорайону Ювілейний у м. Кривому Розі в порядку спадкування за заповітом після померлого ОСОБА_4.

Судові витрати покладено на державу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позову та про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції всіх обставин справи та взагалі ігнорування рішення Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 21.11.1994 року, яким було поділено спірну квартиру та закріплено на праві індивідуальної власності за ОСОБА_3 більшу частину цієї квартири, про що Криворізьким БТІ було внесено запис в реєстрову книгу №11. Крім того, вважає, що вона, як спадкоємець за заповітом та, як особа, яка здійснювала догляд за померлим, має право на спадкування належної йому кімнати у спірній квартирі.

ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_7, надала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 та просила її залишити без задоволення, як необґрунтовану.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, яка діє як законний представник недієздатного ОСОБА_2, просить скасувати рішення суду в частині визначення розміру обовязкової частки у спадщині ОСОБА_2, відмови у поділі спадкового майна зі стягненням з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації вартості обовязкової частки спадщини у розмірі 82 580,50 грн., визнання за ОСОБА_3 права власності на 3/8 частин спірної квартири та просить ухвалити в цій частині нове рішення, яким: визначити за ОСОБА_2 право на обовязкову частку у спадщині після померлого 13.02.2015 року ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини квартири №57 будинку №8 мікрорайону Ювілейний у м. Кривому Розі; поділити спадщину між спадкоємцями та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 82 580.50 грн. При цьому, рішення суду в частині визначення частки ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру просить залишити без змін. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду суперечать правовому висновку ВСУ у справі №6-2925цс15 та №6-4ц14, а також узагальненню судової практики ВССУ від 29.09.2015 року, згідно яких стягнення грошової компенсації є єдиними способом захисту спадкових прав ОСОБА_2

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє як законний представник недієздатного ОСОБА_2, не надійшов.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_8.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_8.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2, та її представника адвоката ОСОБА_7, які, кожна окремо, підтримали доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та наполягали на її задоволені та просили залишити без задоволені апеляційну скаргу ОСОБА_3, як необґрунтовану, відповідача ОСОБА_3 та її представника адвоката ОСОБА_9, які, кожна окремо, підтримали доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 та наполягали на її задоволенні та просили залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг та відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_3, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалене судом під час дії Цивільного процесуального кодексу України, в редакції від 18.03.2004 року, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог, як ОСОБА_1, так і зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із рівності часток у спільній сумісній власності та наявності у недієздатного ОСОБА_2 права на обовязкову частку у спадщині, яка відкрилася після смерті його батька, розмір якої судом визначено з урахуванням того, що померлому на праві влансоівт належала 1/2 частина спірної квартири.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Так, відповідно до ст. 213 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, зокрема передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Аналогічні норми процесуального права закріплено й у статті 263 ЦПК України, в редакції станом на час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.

Так, за положенням ст. 4 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

У статті 16 ЦК України визначений загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів, а також зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців)

До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст..ст. 1216, 1218 ЦК України).

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 лютого 2015 року помер ОСОБА_4, про що Саксаганським відділом державної реєстраційної актів цивільного стану КМУЮ в Дніпропетровській області зроблено актовий запис № 281 (т. 1 а.с.9).

Відповідно до ОСОБА_10 про реєстрацію в Спадковому реєстрі, спадкова справа після смерті ОСОБА_4 зареєстрована 06.04.2015 року за № 57313833 (т. 1 а.с.13).

За життя ОСОБА_4 склав заповіт від 17.12.2014 року, згідно якого, на випадок своєї смерті, заповів усе належне йому майно, усі майнові права та обовязки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с.64). Даний заповіт зареєстровано у спадковому реєстрі за номером 56910925 та посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5 (т. 1 а.с.65).

Відповідно до Свідоцтва про народження Серії VII-КИ №275159, ОСОБА_2 народився 18.07.1993 року, його батьками зазначені ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 7).

Висновком МСЕК № 556324 від 26.07.2011 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, визнано інвалідом першої групи «Б» з 18.07.2011 року, інвалід з дитинства. Інвалідність встановлена безстроково (т. 1 а.с.10).

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 25.04.2012 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, визнано недієздатним, встановлено над ним опіку та призначено ОСОБА_1 його опікуном (т. 1 а.с.11-12).

Постановою державного нотаріуса Сьомої криворізької державної нотаріальної контори ОСОБА_11 від 25.11.2015 року ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (обовязкова частка) на належну ОСОБА_4, померлому 13 лютого 2015 року, частку квартири, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, мікрорайон ЮвілейнийАДРЕСА_2, через неможливість визначення складу та обсягу спадкового майна та спір між спадкоємцями (т.1 а.с.8-зворот).

Отже, сторонами у справі обрано належний спосіб захисту порушених прав, у звязку з чим, колегією суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

На підставі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Згідно ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки

Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано 11 січня 1993 року (т. 1 а.с. 61), тобто на час смерті ОСОБА_4 його єдиним спадкоємцем за законом першої черги є син - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Оскільки, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, визнаний недієздатним, він має право на обовязкову частку у спадщині після смерті батька ОСОБА_4, померлого 13 лютого 2015 року, яка становить половину частки, яка б належала йому у разі спадкування за законом, тобто на половину спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4, у звязку з відсутністю інших спадкоємців першої черги за законом.

Після смерті ОСОБА_4, померлого 13 лютого 2015 року, відкрилася спадщина, яка складається із частини квартири №57 у будинку №8 на мікрорайоні Ювілейному у місті ОСОБА_8, та належала померлому на права спільної часткової власності.

Вирішуючи питання щодо розміру частки у квартирі №57 у будинку №8 на мікрорайоні Ювілейному у місті ОСОБА_8, яка належала саме ОСОБА_12 та щодо якої відкрилася спадщина, колегією суддів встановлено наступне.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини (1948) проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.

В ст. 1 Протоколу № 1 (1952) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950), що набрала чинності для України з 11.09.1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог ст. 9 Конституції України, сформульовані основні принципи здійснення правомочностей власника, як-от: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

Рівність громадян у своїх правах, забезпечення усім власникам рівних умов здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності закріплено приписами ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України.

Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 356 ЦК України право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм в певних частках майном, яке становить єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою у праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними і визначаються відповідними відсотками від цілого або в дробовому вираженні.

Згідно ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Відповідно до ст.ст. 22, 28 КпШС України, (які були чинні на час виникнення правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічне положення містить діючий Сімейний кодекс України (ст.ст. 60, 63, 70).

Отже набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до розяснень, наданих у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України) «Про застосування судами деяких норм кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12 червня 1988 року № 16 (зі змінами і доповненнями), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

При цьому, належить виходити із того, що відповідно до ст.ст. 22, 25, 27-1 КпШС України, спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними за час шлюбу нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності.

Таке ж розяснення містить й Постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, яке діє на час вирішення спору (п. 23).

Рішенням Саксаганського районного суду м, ОСОБА_8 від 21.11.1994 року, описки у якому виправлено ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 01.12.1994 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розподіл кооперативної квартири, розділено квартиру №57 в будинку №8 по мікрорайону Ювілейний в м. Кривому Розі між колишнім подружжям наступним чином: закріплено на праві індивідуальної власності за ОСОБА_4 житлову кімнату, розміром 10,1 м.кв, а за ОСОБА_3 житлові кімнати, розміром 12.5 кв.м і 17.1 кв.м, балкон, розміром 0.9 кв. м, і лоджію, розміром 1.6 кв.м, та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 46 885 000 крб. та повернення державного мита 232 крб., всього 46 885 232 крб. Коридор, кухню, ванну, вбиральню та комору в коридорі залишено у спільному користуванні (т. 1 а.с.66, 68-71,90).

Відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого КП «Криворізьке БТІ» від 13.02.1995 року, трикімнатна квартира №57 в житловому будинку № 8 на мікрорайоні Ювілейному в м.Кривому Розі, на праві приватної власності зареєстрована за гр. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 21.11.1994 року, про розподіл квартири наступним чином: за ОСОБА_4 закріплено кімнату 10.1 кв.м., за ОСОБА_3 закріплено кімнату 17,1 кв.м., кімнату 12,5 кв.м., балкон 0,9 кв.м., лоджію 1,6 кв.м. Всі інші приміщення залишені у загальному користуванні. (а.с. 67)

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.12.2015 року (за заявою ОСОБА_3 від 15.12.2014 року), право власності на квартиру за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, мікрорайон ЮвілейнийАДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_4 та ОСОБА_3, на праві спільної сумісної власності; підстава виникнення права власності рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 21.11.1994 року, справа 2-72 (т. 1 а.с.72-72 зворот).

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Таким чином, рішенням Саксаганського районного суду м, ОСОБА_8 від 21.11.1994 року встановлено, що частки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у праві спільної часткової власності не є рівними та визнано за кожним із ним право приватної власності на відповідну частину спільного майна, із залишенням іншої частини цього майна у загальному користуванні, тобто у спільній власності.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира №57 у будинку №8 на мікрорайоні Ювілейному у місті ОСОБА_8 складається із трьох кімнат та її загальна площа становить 61,80 кв.м., а житлова 39,7 кв.м. (т. 1 а.с. 17).

Згідно рішення Саксаганського районного суду м, ОСОБА_8 від 21.11.1994 року ОСОБА_4 на праві приватної власності належить житлова кімната, площею 10,1 кв.м., а ОСОБА_3: житлова кімната, площею 17,1 кв.м., житлова кімната, площею 12,5 кв.м., балкон, площею 0,9 кв.м., лоджія, площею 1,6 кв.м., інші приміщення, загальною площею 19,6 кв.м. (61,8 кв.м. - 10,1 кв.м. - 17,1 кв.м. - 12,5 кв.м. - 0,9 кв.м. - 1,6 кв.м. = 19,6 кв.м.), залишено у загальному користуванні.

Зважаючи на те, що частина квартири, площею 19,6 кв.м., залишена у спільній власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 без визначення розміру їх часток, колегія суддів дійшла висновку, що ці частки, у відповідності до ч. 1 ст. 357 ЦК України, є рівними, а саме: частка ОСОБА_4 та ОСОБА_3 становить по 9,8 кв.м. кожному.

Таким чином, ОСОБА_3 на праві власності належить 41,9 кв.м. у квартирі №57 у будинку №8 на мікрорайоні Ювілейному у місті ОСОБА_8, тобто 67,80% від її загальної площі, а ОСОБА_4 19,9 кв.м., тобто 32,20 % від її загальної площі, що у частках відповідно становить: ОСОБА_3 339/500 частин, а ОСОБА_4 161/500 частин.

На підставі викладеного, можна дійти висновку, що частка квартири №57 у будинку №8 на мікрорайоні Ювілейному у місті ОСОБА_8, яка є спадковим майном після смерті ОСОБА_10, померлого 13 лютого 2015 року, становить 161/500 частин, та обовязкова частка його недієздатного сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, у спадщині становить 161/1000 частин квартири №57 у будинку №8 на мікрорайоні Ювілейному у місті ОСОБА_8, тобто половину від 161/500 частин цієї квартири.

Інші 161/1000 частин квартири №57 у будинку №8 на мікрорайоні Ювілейному у місті ОСОБА_8 після смерті ОСОБА_10, померлого 13 лютого 2015 року, спадкує ОСОБА_3, як єдиний спадкоємець за заповітом.

Доводи апеляційних скарг щодо визначення частки у квартирі №57 у будинку №8 на мікрорайоні Ювілейному у місті ОСОБА_8, яка належала на праві власності померлому ОСОБА_10 у розмірах, які наведені сторонами у справі, колегією суддів відхиляються, оскільки вони суперечать вищевикладеному та фактично зводяться до довільного тлумачення норм права на власну користь.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно та його поділ, та позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2, про визначення часток у спільній сумісній власності і визнання права власності на житлову кімнату в квартирі в порядку спадкування за заповітом, з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог та визначення частки ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на трикімнатну квартиру №57 будинку №8 мікрорайону Ювілейний у м. Кривому Розі, загальною площею 61,8 кв.м., житловою площею 39,7 кв.м., у розмірі 339/500 частини, а ОСОБА_4 - у розмірі 161/500 частини, а також про визнання за ОСОБА_2 право на обовязкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_4, померлого 13 лютого 2015 року, в розмірі 161/1000 частини трикімнатної квартири №57 будинку №8 мікрорайону Ювілейний у м. Кривому Розі, загальною площею 61,8 кв.м., житловою площею 39,7 кв.м., а за ОСОБА_3 - на 161/1000 частину цієї квартири.

Позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання заповіту ОСОБА_4 на імя ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Дніпропетровської області ОСОБА_5, 17 грудня 2014 року за реєстраційним № 2303, частково недійсним задоволенню не підлягають, оскільки наявність у недієздатного ОСОБА_2 право на обовязкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_4 не тягне за собою визнання заповіту недійсним у частці, що належить недієздатному ОСОБА_2 та не перешкоджає останньому отримати Свідоцтво про право на спадщину за законом.

Не можуть бути задоволенні й позовні вимоги ОСОБА_1, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2, щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 вартості обовязкової частки у спадщині, з огляду на наступні обставини.

Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

При цьому, слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України, в редакції від 18.03.2004 року, засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Отже, задоволення позовних вимог про отримання від іншого співвласника, в даному випадку від ОСОБА_3, компенсації вартості належної недієздатному ОСОБА_2 частки можливе виключно за умови, якщо ОСОБА_3 не заперечує проти сплати компенсації та це не становить для неї надмірний тягар.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 є пенсіонером (т. 1 а.с. 60) та в суді першої інстанції категорично заперечувала проти виплати компенсації вартості належної недієздатному ОСОБА_2 частки у спадковому майні ОСОБА_4, померлого 13 лютого 2015 року, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог у цій частині.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2, про стягнення боргів спадкодавця не оскаржується, а тому колегія суддів не перевіряє висновки суду першої інстанції в цій частині позовних вимог, оскільки, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 374, п.п. 3,4 ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2, та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 05 грудня 2017 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно та його поділ, та позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2, про визначення часток у спільній сумісній власності і визнання права власності на житлову кімнату в квартирі в порядку спадкування за заповітом, та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

Визначити частку ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на трикімнатну квартиру №57 будинку №8 мікрорайону Ювілейний у м. Кривому Розі, загальною площею 61,8 кв.м., житловою площею 39,7 кв.м., у розмірі 339/500 частини.

Визначити частку ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на трикімнатну квартиру №57 будинку №8 мікрорайону Ювілейний у м. Кривому Розі, загальною площею 61,8 кв.м., житловою площею 39,7 кв.м., у розмірі 161/500 частини.

Визнати за ОСОБА_2 право на обовязкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_4, померлого 13 лютого 2015 року, в розмірі 161/1000 частини трикімнатної квартири №57 будинку №8 мікрорайону Ювілейний у м. Кривому Розі, загальною площею 61,8 кв.м., житловою площею 39,7 кв.м.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 161/1000 частину трикімнатної квартири №57 будинку №8 мікрорайону Ювілейний у м. Кривому Розі, загальною площею 61,8 кв.м., житловою площею 39,7 кв.м., в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлого 13 лютого 2015 року.

В іншій частині цих позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 червня 2018 року.

Головуючий:

Судді: