АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/4834/2018 Головуючий у 1-й інстанції: Галась І.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів:

головуючого-судді - Чобіток А.О.

суддів- Немировської О.В.,Ящук Т.І.

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 27 квітня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору довічного утримання недійсним ,-

в с т а н о в и в:

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 27 квітня 2018 року матеріали вищевказаної позовної заяви визнано неподаними та повернуто позивачам з тих підстав, що останніми не виконано вимоги ухвали суду від 22.03. та10.04.2018 року, якою позовну заяву залишено без руху для сплати судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати вказану ухвалу та направити справу для продовження розгляду Деснянським районним судом м. Києва. Зазначає, що суд неправильно застосував норми процесуального права при постановленні такої ухвали.

Вислухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, Апеляційний суд міста Києва , який діє відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ч. 4 ст. 147 та п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у складі колегії суддів приходить до наступного.

Встановлено, що в жовтні 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 та просили визнати договір довічного утримання, укладений ОСОБА_3 з відповідачем 11.06.2009 року, недійсним; скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4; скасувати державну реєстрацію права власності на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4.

Ухвалою від 22.03.2018 року суд першої інстанції залишив вказану позовну заяву без руху , запропонувавши позивачам сплатити судовий збір з визначенням ціни позову. При цьому суд зазначив, що даний позов складається з двох вимог немайнового характеру та однієї вимоги майнового характеру ( визнання договору довічного утримання недійсним, предметом якого є нерухоме майно), оскільки позивачами сплачено 640,00 грн. за одну вимогу немайнового характеру, до доплаті підлягає 640,00 грн. за другу вимогу немайнового характеру та судовий збір за вимогу майнового характеру в залежності від ціни позову.

06.04.2018 року позивач ОСОБА_2 та його представник подали заяву про усунення недоліків, у якій зазначили, що поданий ними позов складається з трьох вимог немайнового характеру, внаслідок чого подали квитанцію про сплату судового збору в розмірі 1280,00 грн., оскільки за одну вимогу немайнового характеру судовий збір у розмірі 640,00 грн. було сплачено при поданні позовної заяви. При цьому позивач і його представник не погодились з висновком суду про те, що позовна заява містить вимогу майнового характеру, зазначаючи про те, що предметом позову є визнання договору недійсним, а не визнання права власності на квартиру, в зв'язку з чим зазначати ціну позову немає необхідності.

Ухвалою від 10.04.2018 року суд першої інстанції повторно залишив позовну заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_2 без руху з тих підстав, що вимога про визнання недійсним договору довічного утримання є вимогою майнового характеру. Свою правову позицію суд першої інстанції обґрунтовував тим, що судом апеляційної інстанції при скасуванні ухвали суду від 15.11.2017 року в даній справі, якою позовну заяву було повернуто, зазначив, що позивачі просять визнати договір довічного утримання недійсним, а предметом даного правочину є нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 , що розташована у Деснянському районі м. Києва, тобто на даний спір розповсюджуються правила виключної підсудності.

Зокрема, це стало і підставою для скасування ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 15.11.2017 р. і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, оскільки на даний спір розповсюджуються правила виключної підсудності.

При цьому суд першої інстанції послався на ст. 30 ЦПК України, відповідно до якої позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов'язані між собою позовні вимоги пред'явлені одночасно щодо декількох об'єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об'єкта, вартість якого є найвищою.

Пославшись на вказане суд першої інстанції прийшов до висновку, що вимога про визнання договору довічного утримання щодо нерухомого майна є вимогою майнового характеру.

23.04.2018 року ОСОБА_2 та його представник подали заяву, в якій не погоджувались з висновком суду про те, що вимога про визнання договору довічного утримання мє вимогою майнового характеру, посилаючись на те, що позовна заява містить три вимоги немайнового характеру.

27.04.2018 року суд першої інстанції визнав позовну заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_2 неподаною та повернув позивачам з тих підстав, що останніми не виконано вимоги ухвали суду від 22.03. та 10.04.2018 року, якою позовну заяву залишено без руху для сплати судового збору, залишивсь на позиції, що вимога про визнання договору довічного утримання недійсним є вимогою майнового характеру.

Пунктом 31 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ

про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що у справах про визнання правочину недійсним без застосування наслідків недійсності судовий збір сплачується як із немайнового спору. У справах про застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину судовий збір сплачується залежно від вартості відшукуваного майна, щодо якого заявляються вимоги. У справах про визнання правочину недійсним із застосуванням наслідків недійсності судовий збір сплачується відповідно до пункту 10 частини першої статті 80 ЦПК за загальною сумою всіх вимог.

Як убачається з позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2, то вони просять визнати договір довічного утримання недійсним без застосування наслідків недійсності, тобто дана вимога є вимогою немайнового характеру.

Проте на вказане, суд першої інстанції уваги не звернув та помилково послався на ст. 30 ЦПК України, яка регулює визначення підсудності щодо розгляду справи, а не визначає вимоги позову на предмет їх віднесення до майнового чи немайнового характеру.

На підставі викладеного аргументи апеляційної скарги є суттєвими, внаслідок чого заслуговують на увагу .

За таких обставин, ухвалу суду не можна визнати законною та обґрунтованою, внаслідок чого вона підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду, при якому суд першої інстанції повинен врахувати положення ч. 7 ст. 6 Закону України «Про судовий зір», відповідно до якої у разі коли позов немайнового характеру подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір сплачується кожним позивачем окремим платіжним документом у розмірах, установлених статтею 4 цього Закону за подання позову немайнового характеру.

Керуючись ст.ст.367,374,379, 381, 382,384,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 27 квітня 2018 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її складення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий : Судді: