Провадження 2/127/6327/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2018 року

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Вохмінової О.С.

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «НАЗ-ОЛЕ» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

14.11.2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ТОВ «НАЗОЛЕ» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свою позицію обґрунтовувала тим, що 27.04.2016 року була прийнята на посаду маркетолога в ТОВ «НАЗ-ОЛЕ», проте з кінця 2016 року не виконує свої посадові обов`язки, оскільки фактично була відсторонена від роботи. Відповідач приховував факт її звільнення, а наказ про звільнення і трудова книжка із відповідним записом вручені не були. 12.09.2017 року ОСОБА_2 звернулась до Головного управління Держпраці у Харківській області з заявою, в якій просила провести перевірку дотримання законодавства про працю: законності звільнення з роботи в ТОВ «НАЗОЛЕ», виплати заробітної плати, проведення розрахунків при звільненні, але на час подання позовної заяви відповіді не надійшло. Під час розгляду справи було витребувано ряд документів і встановлено, що наказ про припинення трудового договору (контракту) із ОСОБА_2 № 43 датований 01.10.2016 року, згідно якого директор підприємства «НАЗОЛЕ» ОСОБА_3 звільнив її з посади маркетолога на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Оскільки письмову заяву ОСОБА_2 на припинення трудових відносин не писала, звільнення відбулось у вихідний день (субота), з наказом вона не була ознайомлена і трудова книжка їй не вручена, розрахунок не був проведений, вважає, що роботодавцем порушені норми КЗпП України. На підставі ст. 235 КЗпП України позивач ОСОБА_2 просила визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) № 43- від 01.10.2016 року ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» про звільнення ОСОБА_2 з посади маркетолога та поновити її на посаді маркетолога з дня незаконного звільнення 01.10.2016 року. Стягнути з ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення по день поновлення на роботі (13.09.2018 року) в сумі 83946,78 грн. без утримання податків та обов`язкових зборів. Стягнути з ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» на користь держави судовий збір в сумі 1479,47 грн., допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 3800 грн. та призначити судове засідання у справі для вирішення питань про судові витрати (т. 1 а.с. 1-6, 164-171).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 підтримала позовні вимоги, повідомила, що разом з чоловіком в квітні 2016 року почала працювати в ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» і до кінця 2016 року виконувала обов`язки на посаді маркетолога: вела господарські справи на туристичній базі товариства, домовлялась із клієнтами про поселення і виселення, укладала угоди на 2017 рік щодо відпочинку туристів. Заяв про звільнення за угодою сторін не писала, трудову книжку їй не вручали, розрахунку при звільненні не проводили. Ще в грудні 2016 року на картку їй надійшла частина заробітної плати. Про існування наказу про звільнення вона дізналась вже під час розгляду справи в суді, але вважає, що наказ підроблений, оскільки її чоловік ОСОБА_3, який станом на 01.10.2016 року виконував обов`язки директора, наказу не підписував. В грудні 2016 року від голови правління надійшла усна вказівка не виходити на роботу до квітня 2017 року, оскільки туристична база в зимовий період не працювала. В подальшому також не було вказівок щодо виходу на роботу, тому в серпні 2017 року уклала угоду з адвокатом та звернулась до Управління Держпраці в Харківській області щодо проведення перевірки. За результатами перевірки дізналась, що була звільнена 01.10.2016 року. Просила позов задоволити в повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав, просив скасувати незаконний наказ про звільнення, поновити ОСОБА_2 на посаді маркетолога ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» з 01.10.2016 року та стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 13.09.2108 року в сумі 83946,78 грн.

Відповідач ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» подав відзив на позов (а.с. 185-188 т. 1), відповідно до якого вважає, що прийняття на роботу ОСОБА_2 відбулося з грубим порушенням КЗпП. Так, посада маркетолога була введена 26.04.2016 року і наказ про прийняття ОСОБА_2 на посаду маркетолога 26.04.2016 року, проте директор ТОВ ОСОБА_3 (чоловік позивача) був призначений на посаду загальними зборами лише з 27.04.2016 року. Представник відповідача ОСОБА_5 зазначив, що такі дії спрямовані лише на безпідставне заволодіння коштами товариства, оскільки посади маркетолога товариство не потребувало, ОСОБА_2 за освітою не могла працювати на такій посаді. Фактично будь-яку роботу вона не виконувала, на робочому місці була відсутня, отримувала заробітну плату безпідставно, тому за заявою ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» внесені відомості до ЄРДР і проводиться розслідування відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за ч. 3 ст. 191 КК України. Крім того, згідно табеля обліку робочого часу позивач ОСОБА_2 була відсутня на робочому місці і 01.10.2016 року і 3.10.2016 року і в подальші дні без поважних причин. Саме директор ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» ОСОБА_3 повинен був її звільнити на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, проте він не відреагував на порушення трудового законодавства. Також представник відповідача зазначив, що у ТОВ є лише проект наказу від 01.10.2016 року № 43- про припинення трудового договору із ОСОБА_2 на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, проте без підпису керівника. Таким чином, ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» не перебувало в трудових відносинах із ОСОБА_2, і наказу від 01.10.2016 року не було і не могло бути. Також заперечив щодо обставин, викладених в акті Головного управління Держпраці в Харківській області, оскільки ОСОБА_6, який підписав акт, не був уповноваженою особою від ТОВ на вчинення таких дій.

Судом проведені наступні процесуальні дії у справі.

16.11.2017 року Вінницьким міським судом Вінницької області відкрите провадження у даній справі (а.с. 24 ч. 1).

22.01.2018 року постановлена ухвала про витребування доказів у відповідача (а.с. 40 ч. 1)

15.05.2018 року постановлена ухвала про участь в режимі відеоконференції свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 (а.с. 200 т. 1).

29.05.2018 року постановлена ухвала про витребування доказів у Департаменту реєстрації Харківської міської ради (а.с. 211 т.1).

29.05.2018 року постановлена ухвала про витребування доказів у Головного управління Держпраці у Харківській області та у ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» (а.с. 212 т.1).

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що відповідно до наказу директора ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» ОСОБА_3 № 13-к від 26.04.2016 року в штатний розпис по ТОВ введена посада маркетолога з окладом 3800 грн. і з 27.04.2016 року на посаду маркетолога ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» прийнята ОСОБА_2 (підстава заява від 26.04.2016 року) (а.с. 131).

Наказ № 13-к від 26.04.2016 року зареєстрований в книзі реєстрації наказів за 2016 рік відповідно до порядкового номера, оригінал книги був оглянутий в судовому засіданні.

Згідно копії книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них (почата 17.11.2012 року) трудова книжка ОСОБА_2 серії ВА № 032603 передана на зберігання в ТОВ «НАЗ-ОЛЕ».

Згідно табелів обліку використання робочого часу за період з квітня 2016 року до жовтня 2016 року ОСОБА_2 відпрацювала в квітні 3 дні (з 27.04.2016 року), в травні 2016 року 19 днів, в червні 2016 року 20 днів, в липні 2016 року 21 день, в серпні 2016 року 22 дні, у вересні 2016 року 22 дні. За жовтень 2016 року в табелі обліку відомостей відносно ОСОБА_2 немає (а.с. 144-145 т.1).

Також суду надані розрахункові відомості, згідно яких ОСОБА_2 була нарахована заробітна плата за період з квітня 2016 року до вересня 2016 року (включно). В жовтні 2016 року виплачена компенсація відпустки в сумі 1292,50 грн. Зазначені суми відрахованих податків.

Відповідно до ст. 24 КЗпП України при укладенні трудового договору з фізичною особою додержання письмової форми є обов`язковим. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому КМУ.

Відповідач заперечив щодо наявності трудових правовідносин між ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» та ОСОБА_2, разом з тим, відповідні вимоги про припинення трудового договору в зв`язку з порушенням правил прийняття на роботу, щодо скасування наказу, визнання його недійсним тощо в судовому порядку не розглядались і рішення за такими вимогами судами не ухвалювались.

Таким чином, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли трудові правовідносини, тому при вирішенні спору суд застосовує відповідні норми КЗпП України.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Підстави припинення трудового договору визначені в ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою для розірвання трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи адміністрації тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав. Характерно й те, що волевиявлення з боку адміністрації може виходити лише від тих осіб, які безпосередньо наділені повноваженнями приймати на роботу та звільняти працівників.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказала, що була звільнена з посади маркетолога 01.10.2016 року, проте заяви про припинення трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не писала.

Разом з тим, в судовому засіданні ні позивачем ні відповідачем не було надано належних і допустимих доказів щодо припинення трудових відносин із ОСОБА_2

Так, сторони надали дві копії наказу (розпорядження) № 43 НОМЕР_1 від 01.10.2016 року про припинення трудового договору (контракту) із ОСОБА_2 на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 102, а.с. 174).

В судовому засіданні позивач і представник позивача визнали, що із наказом про звільнення ОСОБА_2 не була ознайомлена офіційно. Представник відповідача визнав, що оригіналу наказу від 01.10.2016 року із підписом ОСОБА_3 в ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» немає.

Станом на 01.10.2016 року директором ТОВ «НАЗОЛЕ» був ОСОБА_3, що підтверджується протоколом загальних зборів учасників ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» від 22.04.2016 року (а.с. 8-10 т. 2), наказом № 12-к від 27.04.2016 року про виконання обов`язків (а.с. 130 т. 1) та табелем обліку використання робочого часу (а.с. 144 т. 1).

В судовому засіданні 15.05.2018 року в якості свідка був допитаний ОСОБА_3, який повідомив, що наказу (розпорядження) про звільнення ОСОБА_2 він не видавав, а підпис від імені ОСОБА_3, який зображений на копії наказу від 01.10.2016 року (а.с. 174 т. 1) йому не належить. ОСОБА_2 заяви про звільнення не писала, він розпорядження про її звільнення не давав, трудову книжку на руки не видавав і сам не забирав. Також зазначив, що він був звільнений в грудні 2016 року, в провадженні суду також перебуває справа про поновлення на роботі.

Свідок ОСОБА_7 (бухгалтер ТОВ «НАЗ-ОЛЕ») суду повідомила, що ОСОБА_2 була прийнята на посаду маркетолога в ТОВ «НАЗ-ОЛЕ», проте фактично роботу не виконувала, займалась вихованням дітей, а з серпня 2016 року взагалі була відсутня на робочому місці. За усним розпорядженням ОСОБА_3 вона підготувала наказ про звільнення ОСОБА_2 за п. 1 ст. 36 КЗпП України з 01.10.2016 року, провела з нею розрахунок по зарплаті. Зазначила, що на підприємстві до цих пір зберігається наказ про звільнення ОСОБА_2 без підпису директора, проте з жовтня 2016 року в табель обліку використання робочого часу ОСОБА_2 вже не була включена. Також повідомила, що працівника з кадрової служби в ТОВ не було, трудові книжки за проханням директора вона сама заповнювала, книжки зберігались в кабінеті менеджера, а ключі були у директора. Чи писала ОСОБА_2 заяву на звільнення, чи знайомилась із наказом про звільнення, чи отримувала трудову книжку не знає. Після звільнення ОСОБА_3 в товаристві була проведена інвентаризація, трудові книжки виявлені не були, складений відповідний акт. Також комісією були складені акти в 2018 році про відсутність ОСОБА_2 на робочому місці в 2016 році.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що працювала касиром в ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» і ОСОБА_2 знає як дружину директора. Вона часто була відсутня на робочому місці, з вересня 2016 року взагалі її на базі не було. За усним розпорядженням ОСОБА_3 вона передала бухгалтеру ОСОБА_7 інформацію щодо звільнення ОСОБА_2 Як було проведено звільнення, чи писала ОСОБА_2 заяву, чи отримувала трудову книжку не знає.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що ОСОБА_2 певний час жила на базі ТОВ «НАЗ-ОЛЕ», знає, що вона була оформлена на роботу, але які обов`язки виконувала, як була звільнена їй не відомо.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що ОСОБА_2 не бачив на базі з вересня 2016 року. В 2018 року з приводу її відсутності на робочому місці були складені акти. Після звільнення ОСОБА_3 в ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» була проведена інвентаризація, трудові книжки не були виявлені.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.ст. 12, 81 ЦПК України).

Частиною першою ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Так, обставина щодо звільнення працівника може бути підтверджена лише відповідним наказом роботодавця.

Відповідного наказу про звільнення ОСОБА_2 із підписом директора ОСОБА_3 сторони не надали. Представник відповідача визнав, що такого наказу не існує.

В період з 05.10.2017 року до 18.10.2017 року Головним управлінням Держпраці у Харківській області була проведена перевірка додержання ТОВ «НАЗ-ОЛЕ» законодавства про працю за заявою ОСОБА_2 і встановлено, що звільнення ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 36 КЗпП України відбулося без письмової заяви ОСОБА_2, крім того, наказ про звільнення датований 01.10.2016 року, у вихідний день (субота). З наказом про звільнення ОСОБА_2 не ознайомлена.

Разом з тим, відомості про припинення трудового договору із ОСОБА_2, які зазначені в акті перевірки, суд не може прийняти як допустимий і достовірний доказ звільнення, оскільки в судовому засіданні встановлено, що наказ від 01.10.2016 року, який був наданий Головному Управлінню Держпраці у Харківській області, директор ОСОБА_3 не підписував.

Інші докази в їх сукупності табелі обліку використання робочого часу за період з квітня по жовтень 2016 року, показання свідків, відомості щодо виплати зарплати ОСОБА_2 тощо є недостатніми і недопустимими для висновку про наявність факту звільнення ОСОБА_2

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні належні, допустимі і достовірні докази щодо звільнення ОСОБА_2 з посади маркетолога ТОВ «НАЗ-ОЛЕ», дати звільнення, підстав звільнення, суд вважає, що позов про поновлення її на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягає.

Вимога щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є похідною, тому також задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір слід залишити за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 24, 36, 235 КЗпП України, ст.ст. 4, 5, 10, 12, 13, 76-82, 89, 258-259, 263, 264-265, 273 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, м. Вінниця, вул. Миколаївська, 16/31, ІПН) до Товариства з обмеженою відповідальністю «НАЗ ОЛЕ» (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 117, ) про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Судовий збір залишити за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з складення повного судового рішення відповідно до вимог 354, 355 ЦПК України, розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (в редакції закону №2147-VIII від 3 жовтня 2017 року).

Повне судове рішення складене 19.09.2018 року.

Суддя: