_____________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 4-с/520/67/18
УХВАЛА

про задоволення скарги

21.06.2018 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.

за участю скаржника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1, за участю субєкта оскарження Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м.Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби,

В С Т А Н О В И В :

24 травня 2018 року скаржник ОСОБА_1 звернулась до суду з даною скаргою, в якій просить: визнати дії головного державного виконавця Кедик Т.В. щодо повернення ОСОБА_1 виконавчого документу без виконання; зобовязати Відділ державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції прийняти на виконання рішення Київського районного суду м. Одеси та апеляційного суду Одеської області на підставі виконавчого листа по справі № 520/13855/14-ц.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що на виконання рішення апеляційного суду Одеської області Київським районним судом м.Одеси був виданий виконавчий лист, за яким з ОСОБА_2 (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 мала бути стягнена моральна шкода в розмірі 5 000,00грн., тому як боржник добровільно рішення суду не виконує.

Стверджує, що разом з заявою та копією рішень судів як першої так і апеляційної інстанції вона надіслала вказаний лист на виконання до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції. Проте 11.05.2018р. отримала повідомлення головного державного виконавця Кедик Т.В., про повернення виконавчого документу без виконання у звязку з тим, що стягувач не сплатив авансовий внесок.

Однак зазначає, що моральна шкода їй була завдана в результаті кримінального праворушення, у звязку з чим посилаючись на норми ч. 2 ст. 36 ЗУ «Про виконавче провадження» звернулась до суду з даною скаргою.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

Скаржник ОСОБА_1 у судовому засіданні скаргу підтримала, посилаючись на обставини, викладені в ній.

Представник субєкта оскарження Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві у судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлений належним чином, головний державний виконавець Кедик Т.В. надала суду відзив, в якому просить у задоволенні скарги відмовити. У своєму відзиві державний виконавець вказує на те, що резолютивна частина рішення, зазначена у виконавчому листі, не містить відомостей про те, що моральна шкода завдана кримінальним правопорушенням.

Боржник ОСОБА_3 та представник боржника ОСОБА_2 (транспортного) страхового бюро України у судове засідання не зявились, про розгляд справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Суд, оглянувши матеріали справи, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 520/13855/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 (транспортного) страхового бюро України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.12.2014 року позов ОСОБА_1 було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 (транспортного) страхового бюро України ( м. Київ 03680, вул. Горького,51) на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду , завдану ушкодженням здоров'я у розмірі 21129,72 ( двадцять одна тисяча сто двадцять дев'ять грн.. 72 коп.) гривень. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 6700,00 гривень. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду у розмірі 105710,00 ( сто п'ять тисяч сімсотдесять грн..00 коп.) гривень. Стягнути з ОСОБА_2 (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду у розмірі 5000,00 ( п'ять тисяч грн.. 00 коп.) гривень.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_3 оскаржив йогов апеляційному порядку та просив скасувати заочне рішення в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, постановити нове рішення про відмову в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в повному обсязі, посилаючись на порушення місцевим судом вимог матеріального і процесуального права.

Рішенням Колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 06.06.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 було задоволено. Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.12.2014р. в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4, яка діяла в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 105710,00грн., стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 6700,00грн. скасовано. В позові ОСОБА_4, яка діяла в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 105710,00грн., витрат на правову допомогу в розмірі 6700,00грн. відмовлено.

Після набрання рішення законної сили, а саме 16.04.2018 року Київським районним судом м. Одеси було видано виконавчий лист № 520/13855/14-ц на примусове його виконання в частині стягнення з ОСОБА_2 (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду у розмірі 5000,00 ( п'ять тисяч грн.. 00 коп.) гривень.

24 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві з заявою щодо примусового виконання вищевказаного виконавчого листа.

Проте, розглянувши вказану заяву головний державний виконавець Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_5 склала повідомлення про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання.

Підставою для повернення виконавчого листа стало те, що стягувач в порушення вимог частини 2 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» не надала підтвердження сплати авансового внеску.

Однак суд вважає, що державний виконавець помилково повернув виконавчий лист без прийняття його до виконання, виходячи з наступного.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження", передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частиною 1 статті 5 вказаного Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Пунктом 1 ч. 1 статті 26 Закону встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення;

А відповідно до частини 2 даної статті передбачено, що до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Разом з тим в пункті другому частини 2 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» наведено вичерпний перелік згідно якого від сплати авансового внеску звільняються стягувачі за рішеннями про: стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин; обчислення, призначення, перерахунок, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг; відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, а також смертю фізичної особи; стягнення аліментів; відшкодування майнової та/або моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Від сплати авансового внеску також звільняються державні органи, інваліди війни, інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп, громадяни, віднесені до категорій 1 та 2 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у разі їх звернення до органів державної виконавчої служби. У разі виконання рішення Європейського суду з прав людини авансовий внесок не сплачується.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи № 520/13855/14-ц та встановлено заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.12.2014 року, а також рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.06.2017 року, 02.11.2012 року водій ОСОБА_3, керуючи автомобілем «ТОYОТА СОRОLLА» д/н ВН 2896, рухаючись по суміжній дорозі по направленню до виїзду на проїзну частину вулиці Корольова в районі У-образного перехрестя здійснив поворот ліворуч не переконавшись що це буде безпечно та не здійснить перешкод іншим учасникам руху, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_1, яка рухалась з права наліво по напрямку руху вищезазначеного автомобіля.

В результаті наїзду ОСОБА_1 отримала травми, а саме переломи обох ніг. Відповідно до висновку експерта КУ Бюро судово-медичної експертизи Управління охорони здоров'я Одеської облдержадміністрації №513 від 04.03.2013р. її тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм безпечності для життя.

Вироком Київського районного суду м. Одеси від 25.09.2013 року по справі №520/10069/13-к ОСОБА_3 був визнаний винним в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Стягуючи з ОСОБА_2 ( транспортного) страхового бюро України ( м. Київ 03680, вул. Горького,51) на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану ушкодженням здоров'я у розмірі 5000 гривень, суди виходили з того, що відповідно до ст.26-1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю та за правилами п.9.3 ст.9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю потерпілих, становить 100 тисяч гривень на одного потерпілого.

За нормою частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вищевказані обставини безумовно свідчать про те, що моральна шкода яка стягнута з ОСОБА_2 ( транспортного) страхового бюро України ( м. Київ 03680, вул. Горького,51) на користь ОСОБА_1 у розмірі 5000 гривень була завдана останній внаслідок вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачено частиною 2 статті 286 КК України.

Таким чином суд вважає, що на ОСОБА_1 розповсюджується дія норми абзацу 7 частини 2 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» згідно якої від сплати авансового внеску звільняються стягувачі за рішеннями про відшкодування майнової та/або моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Отже, заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.12.2014 року в частині стягнення ОСОБА_2 ( транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 у моральної шкоди розмірі 5000 гривень, яке є чинним, повинно бути виконане в законному порядку.

Судове рішення (постанова, ухвала) це акт судової влади, що здійснює захист порушених або оскаржених прав громадян і організацій шляхом підтвердження наявності або відсутності правовідносин і розпорядженням відповідних дій в майбутньому.

Обов'язок виконувати судове рішення (постанову) випливає не з рішення (постанови) суду як такого, а із санкцій, передбачених нормами права, що були застосовані судом. Навіть у тих випадках, коли закон передбачає відповідальність за невиконання рішень, ця відповідальність має на меті примусити зобов'язану рішенням суду особу виконати розпорядження норми, що застосував суд.

Одними з властивостей судового рішення, що вступило в законну силу є: можливість примусового виконання судового рішення мимо волі зобов'язаної особи та обов'язковість, яка полягає в тому, що судове рішення, що вступило в законну силу, стає обов'язковим для всіх органів, підприємств, установ, організацій, посадових осіб і громадян і підлягають виконанню на всій території України. Рішення, що вступило в законну силу, є обов'язковим і підлягає точному виконанню. Усі державні органи, посадові особи й окремі громадяни, зобов'язані сприяти виконанню рішення суду, виконуючи вимоги державного виконавця.

Разом з тим вирішуючи питання про визнання протиправними дій головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_5 суд звертає увагу, що дійсно резолютивна частина рішення, зазначена у виконавчому листі, не містить відомостей про те, що моральна шкода завдана кримінальним правопорушенням, а від так, на думку суду, відсутні підстави для задоволення вимог скарги в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Статтею 451 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 7 Постанови від 26 грудня 2003р. № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд зобов'язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014р. № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» передбачено, що за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 258-261, 268, 352-354, 447, 450, 451 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1, за участю субєкта оскарження Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби задовольнити частково.

Зобовязати Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві прийняти на виконання виконавчий лист Київського районного суду м. Одеси № 520/13855/14-ц від 16.04.2018 року про стягнення з ОСОБА_2 ( транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 заподіяну моральну шкоду у розмірі 5000 гривень, без сплати авансового внеску.

В іншій частині у задоволенні скарги відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, зокрема до Київського районного суду м. Одеси

Суддя Куриленко О. М.