Справа № 175/933/17
Провадження № 2/175/348/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2018 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

з участю секретаря Іщенко Д.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, -

В С Т А Н О В И В:

В березні 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення боргу, в якому ОСОБА_1 просила суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на її користь суму боргу у розмірі 20 000 доларів США, що за курсом НБУ становить 532 000 грн.; стягнути солідарно з відповідачів на її користь судові витрати.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її адвокати позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги визнав.

Адвокат відповідачки ОСОБА_3 за договором про надання правової допомоги ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні.

Вислухавши пояснення сторін та їх адвокатів, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись з матеріалами цивільної справи 175/4148/15-ц, та наданими сторонами доказами, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Вимогами ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визнання кількості речей.

Встановлено, що також підтверджується матеріалами справи, 29 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, підтверджений розпискою (оригінал а.с.228), за яким ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 20 000 Доларів США для погашення боргу за придбання будинку і земельної ділянки, та зобовязався в строк до 29 квітня 2016 року повернути всю суму боргу. Вищевказаний договір позики (розписка) підписаний відповідачем, отже між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, що свідчать про укладення такого договору відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України.

З 23 вересня 2000 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, однак їх сімейно-шлюбні відносини не склалися, тому 05 травня 2015 року шлюб було розірвано. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2016 року (а.с.50-54), яке ухвалою Колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2016 року залишено без змін (а.с.56-59), позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задоволено частково, розділено між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 спільне сумісне майно подружжя, припинено право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину спільного сумісного майна подружжя, визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,230 га, 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0460 га, 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: вул. Тітова, №15 в с. Волоське Дніпропетровський район Дніпропетровської області.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вищевказаним рішенням суду було встановлено, що в період перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами за спільні кошти було придбано нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя і угоди про добровільний поділ даного майна між сторонами не досягнуто. Крім того, судом було встановлено, що сторони є засновниками організації «Міський дитячо-юнацький танцювально-спортивний клуб центр розвитку творчості «Артист» і ОСОБА_3 була зареєстрована як приватний підприємець, що підтверджує сумісний вклад кожного із подружжя в сімейний бюджет, який в майбутньому був спрямований на придбання спірного майна, а також на повернення грошового боргу, отриманого від ОСОБА_5 Тобто, рішенням суду фактично встановлено факт придбання спірного майна саме за спільні кошти подружжя та факт повернення грошового боргу ОСОБА_5 за рахунок сумісного вкладу кожного із подружжя в сімейний бюджет, який був спрямований на придбання спірного майна та подальше повернення грошового боргу ОСОБА_5

У відповідності до ч. 2 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Крім того, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс 14, зазначено, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

На момент підписання ОСОБА_2 розписки про отримання грошових коштів, останній перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, а після його розірвання у позивачки (матері позичальника) виникло бажання повернути кошти, частину з яких стягнути з колишньої невістки ОСОБА_3, які були передані ОСОБА_2 згідно розписки.

В той же час важливим є той факт, що при розгляді справи про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_1 знаходилася повністю на боці свого сина ОСОБА_2 та давала свідчення як свідок, при цьому була попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань. При допиті свідка ОСОБА_1 на питання адвоката ОСОБА_4 щодо того, чи відомо їй, звідки її син взяв гроші для повернення боргу ОСОБА_5, свідок ОСОБА_1 дала покази про те, що нібито 27 000,00 доларів США вона особисто віддала синові для розрахунку з ОСОБА_5 (які їй, за її словами, сплатив її брат за отриману у спадщину квартиру). При цьому свідок ОСОБА_1 стверджувала, що вказані кошти вона подарувала своєму синові, а факт передачі коштів може підтвердити свідок ОСОБА_6 (про свідка ОСОБА_7 в попередній справі мова взагалі не йшла). Свідок ОСОБА_6, подруга ОСОБА_1, яка була допитана як свідок та попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, в судовому засіданні на питання адвоката ОСОБА_4 про те, чи відомо їй, де ОСОБА_2 взяв кошти для повернення боргу ОСОБА_5, заявила, що 20 000,00 доларів США особисто при ній ОСОБА_1 надала своєму синові, а суму у розмірі 5 000,00 доларів нібито вона, ОСОБА_6, особисто позичила ОСОБА_2

Окрім цього, заслуговує на увагу апеляційна скарга, подана ОСОБА_1 на рішення по справі про поділ спільної сумісної власності подружжя, яка підписана особисто позивачкою. В даній апеляційній скарзі сама позивачка зазначає, що наприкінці липня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до неї з проханням надати у борг грошові кошти, які необхідні для повернення боргу ОСОБА_5 Вона надала сину грошові кошти у розмірі 27 тис. дол. США, свідком чого була ОСОБА_6. Отже, з даного витягу з апеляційної скарги випливають зовсім інші обставини, ніж ті, які описувалися ОСОБА_1 як свідком при допиті та які також відрізняються від обставин, викладених нею у позовній заяві.

В поясненнях щодо обставин, викладених у запереченнях на зустрічну позовну заяву (яка подавалася до матеріалів попередньої судової справи про поділ майна подружжя) зазначено, що грошові кошти у розмірі 27000 доларів США були подаровані матірю відповідача ОСОБА_2, які вона отримала від продажу квартири, отриманої нею та рідним братом у спадщину. Однак, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником вказаної квартири в цілому є ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ВРК №706890, реєстр №2-2134, виданого 10.06.2011 року Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою. ОСОБА_1 не була спадкоємицею квартири, не продавала частину цієї квартири та, відповідно, не давала відповідачу суму у розмірі 27000,00 доларів США для погашення боргу перед ОСОБА_5 При цьому сам ОСОБА_2 при розгляді первісної справи про поділ майна під аудиозапис на питання адвоката ОСОБА_4 про те, чи позичав він або якимось чином отримував кошти крім ОСОБА_5 відповідав спочатку що ні, потів що він позичав ці кошти у друзів, продав автомобіль, що підтверджує той факт, що ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 знаходяться в домовленості між собою при ініціюванні даного спору.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачкою не доведено, що надані ОСОБА_2 у борг грошові кошти, були отримані останнім та використанні в інтересах сімї, враховуючи, що розумні строки розгляду справи давно минули, судом також вичерпано всі можливі заходи для збирання та перевірки доказів по даній справі, а також доведення даних позовних вимог, які сторонами та судом не здобуто, аналізуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що з боку позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, а тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення боргу слід відмовити у звязку з їх безпідставністю, необґрунтованістю та недоведеністю, що дана позика є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

У звязку з відмовою позивачу у задоволенні його вимог, судові витрати (судовий збір) не підлягають стягненню з відповідачів і підлягають покладенню на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 1046, 1047 ЦК України, ст. 4, 12, 13, 19, 76, 77, 81, 82, 141, 206, 264, 265, 280 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Озерянська Ж.М.