Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 369/8825/16-ц

провадження № 61-7706зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк Національний Кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» Брайка Станіслава Анатолійовича,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження заяву публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» БрайкаСтаніслава Анатолійовича про перегляд рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, у складі судді Пінкевич Н. С., від 04 листопада 2016 року, ухвали Апеляційного суду Київської області, у складі колегії суддів: Верланова С. М., Савченка С. І., Гуля В. В., від 22 грудня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у складі колегії суддів: Попович О. В., Коротуна В. М., Писаної Т. М., від 03 липня 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» Паламарчука ВіталіяВіталійовича до ОСОБА_4 про визнання нікчемного правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року публічне акціонерне товариство «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» Паламарчука В. В. (далі - ПАТ «Банк Національний Кредит», банк) звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 08 лютого 2013 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір банківського вкладу «Стандартний» №111206-ДР-07, за умовами якого банк прийняв від відповідача у депозит грошові кошти у розмірі 150 000 грн з виплатою процентної ставки за депозитом у розмірі 19,5% річних. Пунктом 3.7 вказаного договору було передбачено, що у випадку його розірвання з ініціативи вкладника проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 2% річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку. 15 травня 2015 року між ПАТ «Банк Національний Кредит» та ОСОБА_4 було укладено договір № 1 про внесення змін до договору банківського вкладу від 08 лютого 2013 року, за умовами якого у пункт 3.7 договору було внесено зміни, а саме щодо збільшення процентної ставки до 22% річних, яка застосовується у разі розірвання договору за ініціативою вкладника. Позивач вважав, що при укладенні договору від 15 травня 2015 року про внесення змін до договору банківського вкладу від 08 лютого 2013 року банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату відповідачу коштів, тому на підставі пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» зазначений договір є нікчемним.

Посилаючись на зазначені обставини, а також на те, що отримані на підставі нікчемного правочину кошти добровільно відповідачем не повертаються, позивач просив визнати недійсним нікчемний договір про внесення

змін № 1 від 15 травня 2015 року до договору банківського вкладу «Стандартний» №111206-ДР-07 від 08 лютого 2013 року, який укладений між ПАТ «БанкНаціональний Кредит» та ОСОБА_4

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 04 липня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Національний Кредит»

Паламарчука В. В. відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні правові підстави, передбачені частиною третьою статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», для визнання оспорюваного договору недійсним. Суд визнав позовні вимоги недоведеними.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що договір № 1 про внесення змін до договору банківського вкладу від 08 лютого 2013 року не містить умов, які б свідчили про відмову банку від власних майнових вимог. Збільшуючи проценти за депозитним договором, сторони на свій розсуд визначили винагороду вкладнику, а не зменшували майнові вимоги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року касаційну скаргу ПАТ «БанкНаціональний Кредит» в особіуповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Національний Кредит» Паламарчука В. В. відхилено, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходив із того, що доводи касаційної скарги ПАТ «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Національний Кредит» не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

10 листопада 2017 року до Верховного Суду України ПАТ «Банк Національний Кредит»в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «БанкНаціональний Кредит»Брайка С. А. подало заяву про перегляд рішення

Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2016 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 22 грудня

2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подачі заяви про перегляд).

Статтею 388 ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 1 Перехідних положень ЦПК України заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

09 лютого 2018 року заяву про перегляд судових рішень разом із справою передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року заяву ПАТ «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «БанкНаціональний Кредит» Брайка С. А. про перегляд рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2016 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року передано на розгляд ВеликоїПалати Верховного Суду відповідно до пункту 2 Перехідних положень ЦПК України.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року справу за позовом ПАТ «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації

ПАТ «Банк Національний Кредит» Паламарчука В. В. до ОСОБА_4 про визнання нікчемного правочину недійсним за заявою ПАТ «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Національний Кредит» Брайка С. А. про перегляд рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2016 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року повернуто на розгляд до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2018 року справу призначено до розгляду.

У поданій заяві про перегляд судових рішень ПАТ «Банк Національний Кредит» посилається на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме: частини другої, пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Крім того, як на підставу для перегляду судових рішень заявник посилається на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На обґрунтування заяви банк надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2017 року, від 02 серпня 2017 року, від 27 вересня 2017 року (справа № 369/8827/16-ц), а також постанови Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року

(№ 910/1574/16, № 910/1576/16,) від 23 серпня 2017 року (№ 910/15932/16, № 910/15937/16. № 910/15939/16, № 910/17005/16), від 06 вересня

2017 року (№ 910/1572/16).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у заяві доводи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до статті 353 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання заяви про перегляд судових рішень) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Положеннями пунктів 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання заяви про перегляд судових рішень) підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах визначено неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що 08 лютого 2013 року між ПАТ «Банк Національний Кредит» та ОСОБА_4 був укладений договір банківського вкладу «Стандартний» №111206-ДР-07, за умовами якого банк відкрив вкладнику депозитний рахунок № НОМЕР_1, а вкладник вніс на цей рахунок грошові кошти у сумі 150 000 грн строком до 10 лютого

2014 року (а.с.5-8).

Пунктом 2.3 договору банківського вкладу від 08 лютого 2013 року передбачено, що банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом у розмірі 19,5 % річних.

Відповідно до пункту 3.7 договору банківського вкладу від 08 лютого

2013 року, у випадку розірвання договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 2% річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

18 лютого 2014 року між ПАТ «Банк Національний Кредит» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду №1 до договору банківського вкладу, згідно з якою сторони погодили, що депозит розміщується з 08 лютого 2013 року по 28 лютого 2015 року, банк сплачує вкладнику проценту ставку за користування депозитом у розмірі 17% річних.

20 лютого 2015 року між ПАТ «Банк Національний Кредит» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду до договору банківського вкладу, згідно з якою сторони визначили, що депозит розміщується з 08 лютого 2013 року

по 05 березня 2016 року, банк сплачує процентну ставку за користування депозитом у розмірі 22% річних.

15 травня 2015 року між ПАТ «Банк Національний Кредит» та ОСОБА_4 було укладено договір про внесення змін №1 до договору банківського вкладу «Стандартний» №111206-ДР-07 від 08 лютого 2013 року, відповідно до якого сторони виклали пункт 3.7 договору у наступній редакції: у випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 22% річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

15 травня 2015 року відповідач звернувся до банку із заявою про дострокове розірвання договору банківського вкладу «Стандартний» №111206-ДР-07 від 08 лютого 2013 року та відповідно до виписки по особовому рахунку за період з 08 лютого 2013 року по 18 травня 2015 року отримав суму вкладу разом із нарахованими відсотками.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 05 червня 2015 року № 358 «Про віднесення ПАТ «БанкНаціональний Кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05 червня 2015 року № 114 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Національний Кредит», згідно з яким з 08 червня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Національний кредит».

Постановою правління Національного банку України від 28 серпня 2015 року № 563 розпочато процедуру ліквідації банку.

Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Національний Кредит» було проведено перевірку та виявлено, що вказаний вище договір про внесення змін №1 від 15 травня 2015 року до договору банківського вкладу «Стандартний» №111206-ДР-07 від 08 лютого 2013 року, який укладено між позивачем та відповідачем, є нікчемним з підстав, визначених пунктом 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки для нарахування процентів не застосовується знижена відсоткова ставка.

27 листопада 2015 року позивачем на адресу відповідача було направлено лист, в якому повідомлено про нікчемність договору про внесення

змін №1 від 15 травня 2015 року до договору банківського вкладу «Стандартний» №111206-ДР-07 від 08 лютого 2013 року та про необхідність добровільно повернути банку грошові кошти у розмірі 53 895,33 грн. Проте відповідач грошові кошти добровільно не повернув.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Банк Національний Кредит», суд першої інстанції, з висновками якого погодилися апеляційний та касаційний суди, виходив із того, що підстави для визнання оспорюваного правочину на підставі пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» недійсним відсутні, оскільки за договором банківського вкладу саме на банк покладається обов'язок з виплати вкладнику коштів. Суди вважали безпідставними доводи позивача стосовно того, що з укладенням оспорюваного договору і збільшенням процентної ставки, банк відмовився від власних майнових вимог. Збільшуючи проценти за депозитним договором, сторони на свій розсуд визначили винагороду вкладнику.

Разом з тим, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року, постановленої у справі № 369/8827/16-ц з тотожними предметом спору, підставами позову та аналогічними обставинами, суд касаційної інстанції дійшов протилежного висновку про те, що правочин, який позбавляє банк права перерахунку нарахованих процентів за зниженою процентною ставкою, спричиняє необґрунтовану виплату грошових коштів, що відповідно до

пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» містить ознаки нікчемного правочину, і

є підставою для застосування наслідків, передбачених статтею 216 ЦК України.

У постановах Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі

№ 910/15932/16, від 23 серпня 2017 року у справі № 910/15937/16,

від 23 серпня 2017 року у справі № 910/15939/16, від 23 серпня 2017 року у справі № 910/17005/16, наданих заявником для порівняння, Верховний Суд України вказав, що відповідно до частини другої та пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації Фонд гарантування вкладів фізичних осіб зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з тієї підстави, що банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом процедури ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині третій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів. Правочин, який позбавляє банк права перерахунку нарахованих процентів за зниженою процентною ставкою, спричиняє необґрунтовану виплату грошових коштів, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» містить ознаки нікчемного правочину.

Отже, існує неоднакове застосування судами касаційної інстанції пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що спричинило ухвалення судом касаційної інстанції різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, а також невідповідність його висновків позиції Верховного Суду України, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Між сторонами існує спір про наявність або відсутність підстав для визнання правочину таким, що суперечить вимогам чинного законодавства.

Відповідно до положень статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Спірні правовідносини виникли із договору строкового банківського вкладу, тобто підпадають під правове регулювання глави 71 ЦК України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Частиною першою статті 1061 ЦК України передбачено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

При цьому частини третя та четверта вказаної норми містять правила щодо неможливості банку здійснювати одностороннє зменшення розміру відсоткової ставки на строкові вклади.

Водночас у ЦК України відсутні положення щодо превалювання інтересів вкладника над інтересами банку у випадку дострокової вимоги вкладника про повернення строкового вкладу.

Разом із тим чинним законодавством України, на основі принципів справедливості і добросовісності, передбачено спеціальні положення, що мають на меті врегулювання спірних ситуацій, в яких керівництво банку вчиняло дії всупереч майновим інтересам очолюваної установи та інших вкладників такого банку.

Відповідно до частини другої, пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації Фонд гарантування вкладів фізичних осіб зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною 3 цієї статті.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з тієї підстави, що банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог. Уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що внесення змін до договору банківського вкладу, згідно з якими банк відмовляється від права на застосування зниженої процентної ставки при достроковій виплаті банківського вкладу на вимогу вкладника, є відмовою банку від власних майнових вимог.

Правочин, який позбавляє банк права на перерахунок раніше нарахованих процентів із застосуванням зниженої процентної ставки, призводить до необґрунтованої виплати банком грошових коштів, а тому такий правочин відповідно до пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» містить ознаки нікчемного.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-881цс17.

З метою захисту інтересів інших вкладників банку законодавець встановив спеціальні норми, покликані визначити нікчемність правочинів, мета яких суперечить майновим інтересам банку та його вкладників.

Всупереч наведеному, у справі, яка переглядаються, суди не надали належної правової оцінки положенням договору банківського вкладу «Стандартний» №111206-ДР-07 від 08 лютого 2013 року та договору про внесення змін №1 до нього від 15 травня 2015 року, не спростували доводів позивача про нікчемність положень договору про внесення змін №1 до договору банківського вкладу «Стандартний» №111206-ДР-07 від 15 травня 2015 року, який був укладений протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації, у контексті відповідності цього правочину вимогам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Неправильне застосування судами норм матеріального права призвело до передчасного висновку про відмову у задоволенні позову, а тому ухвали суду апеляційної та касаційної інстанцій у справі, яка переглядається, підлягають скасуванню.

Відповідно до частини першої статті 360-2 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання заяви про перегляд судових рішень) справи розглядаються Верховним Судом України за правилами, встановленими главами 2 і 3 розділу V цього Кодексу, а тому Верховний Суд не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості з'ясувати обставини справи, необхідні для прийняття рішення, перешкоджає ухваленню нового судового рішення, а тому справа підлягає передачі на розгляд суду апеляційної інстанції згідно з підпунктом «а» пункту 1 частини другої статті 360-4 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання заяви про перегляд судових рішень).

Колегія суддів не приймає до уваги посилання заявника як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції висновку Верховного Суду України на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2017 року, від 02 серпня 2017 року, постанови Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 910/1574/16, від 16 серпня у справі № 910/1576/16, від 06 вересня 2017 року у справі № 910/1572/16, оскільки порівняння зазначених судових рішень з судовими рішеннями у цій справі не дає підстав для висновку про те, що у судових рішеннях, про перегляд яких подано заяву та у зазначених вище судових рішеннях, наданих заявником для порівняння, правовідносини є подібними, предмет спору, підстави позову та зміст позовних вимог є тотожними.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої, частиною третьою статті 360-3, частиною першою, підпунктом «а» пункту 1 частини другої статті 360-4 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання заяви про перегляд судових рішень), пунктом 1 Перехідних положень ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Заяву публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» Брайка СтаніславаАнатолійовича задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до Апеляційного суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В.Черняк