АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №754/4790/17-ц

13 вересня 2018 року Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ у складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 липня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Журавської О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договору недійсним, -

в с т а н о в и в:

11 квітня 2017 року позивач ОСОБА_2звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 27 квітня 2007 року між ним та Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» було укладено договір за №40.29-48/171 про надання відновлювальної кредитної лінії у доларах США. Вважає, що зміст даного договору суперечить ч. 2 ст. 11, ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ні перед укладенням договору, ні протягом його дії, відповідач не повідомив його у письмовій формі про умови надання кредиту та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, як того вимагає Закон, а саме про: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Також, банком не було надано йому жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні та про вірогідність і наслідки такого подорожчання. Кредитний договір від 27 квітня 2007 року взагалі не містить умов щодо порядку його зміни, який би враховував інтереси споживача (позичальника), та не містить умови про порядок припинення договору, а тому даний кредитний договір в цілому суперечить положенням ЦК України та п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Оскільки кредитний договір від 27 квітня 2007 року не містить істотних умов для такого виду договору, які встановлені законодавством України, то наявні всі правові підстави для визнання такого договору недійсним.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 31 липня 2018 рокуОСОБА_2в задоволенні позовних вимог до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договору недійснимвідмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з'ясування обставини справи, що призвело до неправильного вирішення спору по суті. Зазначає, що судом 1-ї інстанції не взято до уваги той факт, що під час укладення оспорюваного правочину Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» не виконано положення Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ №168 від 10.05.2007 року, оскільки йому, як позичальнику, не надано в письмовій формі інформації про умови кредитування, а саме про: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні та вірогідність і наслідки такого подорожчання. Також, кредитний договір від 27 квітня 2007 року за своїм змістом суперечить положенням ЦК України, оскільки не містить істотних умов для такого виду договору, а саме: умов, які б регулювали відповідальність з боку банку за невиконання або неналежне виконання умов договору; умов щодо порядку його зміни, які б враховували інтереси споживача (позичальника); умови про порядок його припинення, тощо. Дані невідповідності договору вимогам закону свідомо допущені банком і націлені на порушення його прав та інтересів, як позичальника. Проте, суд 1-ї інстанції вказані обставини справи та надані на їх підтвердження докази не взяв до уваги і ухвалив незаконне рішення.

Крім того, під час розгляду справи судом 1-ї інстанції грубо порушено норми процесуального права. За змістом ст.210 ЦПК України суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем позовну заяву до суду було подано 11квітня 2017 року, ухвала про відкриття провадження була постановлена 13квітня 2017 року, а оскаржуване рішення ухвалено лише 31 липня 2018 року, тобто з грубим порушенням положень ст.210 ЦПК України. Також, 13 квітня 2018 року суддею було постановлено ухвалу про призначення справи до підготовчого засідання за правилами загального позовного провадження та надано відповідачу п'ятнадцятиденний строк на подання відзиву на позовну заяву із моменту отримання ухвали. Відзив на позовну заяву відповідачем було подано із порушенням строків встановлених судом в ухвалі про призначення справи до розгляду. Незважаючи на це, суд 1-ї інстанції прийняв відзив на позовну заяву. Крім того, ст.ст. 200, 258 ЦПК України встановлено, що за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду; по суті, всі процедурні питання, пов'язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал. Жодної ухвали про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті судом постановлено не було, як не було постановлено жодної ухвали за результатами розгляду процедурних питань, пов'язаних з рухом справи. Приписами ст.376 ЦПК України чітко встановлено, що порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті Голос України; повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно п. 3 Розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій та статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до п. 8 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України в редакції Закону України № 2147 - VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова, установа зобов'язується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 27 квітня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №40.29-48/171. Відповідно до умов якого, кредитор зобов'язується надати позичальникові грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

Відповідно до підпункту 1.1.1 кредитного договору №40.29-48/171 від 27 квітня 2007 року надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами (траншами), зі сплатою 12,85 процентів річних та комісій, в розмірі та в порядку визначеному цим договором, в межах максимального ліміту заборгованості до 247 825 доларів США 00 центів. Кредит надається до квітня 2016 року.

Пунктами 2.2, 2.3 кредитного договору №40.29-48/171 від 27 квітня 2007 року встановлено, що моментом (днем) надання траншу кредиту вважається день списання кредитних коштів з позичкового рахунку в сумі відповідного траншу кредиту. Моментом (днем) повернення траншу кредиту вважається день зарахування на позичковий рахунок кредитора суми траншу кредиту.

Пунктами 2.4, 2.5, 2.6, 2.7 кредитного договору №40.29-48/171 від 27 квітня 2007 року передбачено порядок нарахування та сплати процентів за користування кредитом.

Згідно з п. 2.13 кредитного договору №40.29-48/171 від 27 квітня 2007 року у разі зміни процентних ставок на кредитному ринку України, в тому числі внаслідок прийняття компетентними державними органами України рішень, що прямо або опосередковано впливають на стан кредитного ринку України, а також за рішенням правління, комітету з питань управління активами та пасивами, Кредитно-інвестиційного комітету, тарифного комітету кредитора, кредитор має право ініціювати зміну розміру процентів та комісій, визначених п. 1.1.1 цього Договору.

Підпунктом 2.13.1 кредитного договору №40.29-48/171 від 27 квітня 2007 року встановлено, що про намір змінити розмір процентів за надання кредиту та/або комісій, кредитор зобов'язаний повідомити позичальника не пізніше ніж за десять робочих днів до дати початку їх застосування, а також надати для укладення відповідну додаткову угоду.

Згідно пунктів 2.13.2, 2.13.3 кредитного договору №40.29-48/171 від 27 квітня 2007 року в разі, якщо позичальник погодиться зі зміненим розміром процентів за кредитом та/або комісій, він зобов'язаний протягом строку, зазначеного в п. 2.13.1 цього договору, підписати надану кредитором додаткову угоду про внесення змін до цього договору та повернути її кредитору. У разі, якщо позичальник не погодиться з запропонованим кредитором розмірами процентів та/або комісій, він зобов'язаний протягом строку, зазначеного в п. 2.13.1 цього договору, повернути кредитору існуючу заборгованість за кредитом, сплатити нараховані проценти, комісії, можливі штрафні санкції в повному обсязі. Після сплати позичальником зазначених сум дія цього договору вважається припиненою.

Також п. 3.4.2 кредитного договору №40.29-48/171 від 27 квітня 2007 року встановлено, що позичальник має право звернутися до кредитора з клопотанням про зменшення процентної ставки.

Цього ж дня, 27 квітня 2007 року міжАкціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення №166, загальною площею 162,70 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Печенізька, будинок 35/43 літ.А, заставною вартістю 1 788 089 грн.

Правонаступником Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк».

ОСОБА_2 вважаючи, що умови укладеного між ним та банком кредитного договору №40.29-48/171 від 27 квітня 2007 року не відповідають вимогам чинного законодавства України, звернувся до Деснянськогорайонного суду міста Києва з позовом про визнання недійсним даного кредитного договору.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк»про визнання договору недійсними, суд 1-ї інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому правові підстави для їх задоволення відсутні.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду 1-ї інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону, з огляду на наступне.

В силу вимог ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

За змістом ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного правочину) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі.

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору, в ньому встановлено всі істотні умови для такого виду договору, відповідно до вимог чинного на той час законодавства та інших нормативно-правових актів. Вся необхідна інформація про умови отримання кредиту, а саме: про умови надання споживчого кредиту, про визначення сукупної вартості споживчого кредиту та його реальної процентної ставки тощо, яка передує укладенню договору, була надана позичальнику, що підтверджується дослідженими судом доказами. Підписуючи оспорюваний договір, сторони дійшли згоди щодо укладання договору на зазначених у ньому умовах, а відтак, з власної ініціативи визначили для себе правила подальшої поведінки.

Доказів того, що під час підписання оспорюваного кредитного договору позивач був обмежений у праві вибору кредитної установи та умов кредитування чи що є інші умови, які є несправедливими, матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З кредитного договору №40.29-48/171 від 27 квітня 2007 року вбачається, що він підписаний сторонами без будь-яких застережень та зауважень, що свідчить про вільне волевиявлення сторін при його укладанні. Належних та допустимих доказів того, що Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та/або ОСОБА_2 в момент підписання даного кредитного договору було недодержано вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, матеріали справи не містять.

Крім того, матеріали справи не містять жодного доказу того, що під час укладення оспорюваного правочину позивач звертався до банку з приводу роз'яснення йому положень договору, які були йому незрозумілі або за додатковою інформацією щодо умов кредитування.

Позивач також не скористався своїм правом, передбаченим п.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного правочину) щодо можливості відкликання згоди на укладення кредитного договору протягом 14 календарних днів з моменту отримання примірника укладеного договору з доданим до нього графіком погашення платежів без пояснення причин.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого та законного висновку про те, що підстав для визнання недійсним кредитного договору №40.29-48/171 від 27 квітня 2007 року немає.

Доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір №40.29-48/171 від 27 квітня 2007 року було укладено з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», так як перед його укладенням, всупереч частині 2 статті 11 вказаного закону, позичальнику не було повідомлено в письмовому вигляді про кредитні умови, зокрема, про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв заперечень чи додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував умови кредитного договору.

Крім того, станом на час укладення кредитного договору законодавцем не було встановлено вимоги про те, що у договорі про надання споживчого кредиту повинно бути зазначено інформацію про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними; про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту; про переваги та недоліки пропонованих схем кредитування і що дана інформація повинна бути викладена як окремий письмовий документ.

Доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір від 27 квітня 2007 року за своїм змістом суперечить положенням ЦК України, оскільки не містить істотних умов для такого виду договору, а саме: умов, які б регулювали відповідальність з боку банку за невиконання або неналежне виконання умов договору; умов щодо порядку його зміни, які б враховували інтереси споживача (позичальника); умови про порядок його припинення тощо, ґрунтуються виключно на довільному трактуванні позивачем положень ЦК України і умов кредитного договору та спростовуються фактичними обставинами справи, встановленими судом 1-ї інстанції на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів у їх сукупності.

Доводи апеляційної скарги про те, що банк у порушення положень Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ №168 від 10.05.2007 року не попередив ОСОБА_2 про відповідні валютні ризики та не надав інформацію щодо можливих або очікуваних змін курсу національної валюти по відношенню до валюти кредитного договору (долари США) правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про Національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою НБУ №168 від 10.05.2007 року не могли бути застосовані банком на час укладення оспорюваного договору від 27 квітня 2007 року, так як були затверджені після його укладення.

На момент укладення кредитного договору діяло Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затверджене Постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 496, відповідно до якого, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щодня. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

З вказаних норм закону вбачається, що питання незмінності курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплено.

Таким чином, укладаючи спірний договір про надання кредиту в іноземній валюті, сторони взяли на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Нестабільність курсу гривні до долара США є загальновідомим фактом, який не міг бути невідомим ОСОБА_2.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом 1-ї інстанції, всупереч вимог цивільного законодавства, не було постановлено ухвали про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, як не було постановлено жодної ухвали за результатами розгляду процедурних питань, пов'язаних з рухом справи, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Статтею 200 ЦПК України встановлено, що у підготовчому засіданні суд постановляє ухвалу (ухвали) про процесуальні дії, що необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті.

Згідно зі ст. 258 ЦПК України процедурні питання, пов'язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Проте, процесуальним законом не встановлено вимоги щодо форми прийняття вказаних у ст.ст.200 та 258 ЦПК України ухвал, а тому такі ухвали можуть бути оформлені як окремий процесуальний документ або постановлені без виходу суду до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання (ч.ч.4, 5 ст. 259 ЦПК України).

З журналів судового засідання Деснянського районного суду міста Києва від 13 квітня 2018 року, 14 травня 2018 року, 09 липня 2018 року, 31 липня 2018 року вбачається, що судом було постановлено ухвали без виходу до нарадчої кімнати із занесенням їх до журналу судового засідання, зокрема, про відкладення розгляду справи; про приєднання до матеріалів справи відзиву на позовну заяву; про приєднання до матеріалів справи заяви про застосування строків позовної давності; про приєднання до матеріалів справи відповіді на відзив та інші. Такі дії суду 1-ї інстанції не суперечать вимогам процесуального законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд 1-ї інстанції прийняв відзив на позовну заяву, поданий відповідачем із порушенням строків встановлених судом в ухвалі про призначення справи до розгляду, не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду 1-ї інстанції.

Статтею 278 ЦПК України встановлено, що відзив подається протягом п'ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

13 квітня 2018 року судом 1- інстанції постановлено ухвалу про призначення справи до підготовчого засідання за правилами загального позовного провадження та роз'яснено відповідачу право надіслати суду протягом п'ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про призначення справи до підготовчого провадження у справі відзив на позовну заяву.

В судовому засідання 09 липня 2018 року судом 1-ї інстанції було оголошено подані відповідачем заяву про застосування строків позовної давності та відзив на позовну заяву разом з додатками. На запитання суду представник позивача ОСОБА_4 не заперечувала проти долучення вказаних документів до матеріалів справи. Протокольною ухвалою суд долучив заяву про застосування строків позовної давності та відзив на позовну заяву разом з додатками до матеріалів справи та відклав розгляд справи на іншу дату, з метою ознайомлення представника позивача з даними документами.

Інші аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржене судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_2відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 вересня 2018 року

Головуючий: Судді: