Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 530/446/16-ц

провадження № 61-13995св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу директора товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» - Кептє С. В.,на рішення апеляційного суду Полтавської області в складі суддів: Винниченка Ю. М., Акопян В. І., Карпушина Г. Л., від 13 липня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ ЛК «Еталон) про визнання правочину недійсним.

Позов мотивовано тим, що 29 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ ЛК «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу № 003422, з додатками відповідно до якого лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (трактор ХТЗ-3512) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на нього лізингоодержувача згідно умов даного договору. Згідно додатку №1 вартість предмету лізингу становить - 138 000 грн, авансовий платіж - 69 000 грн, комісія за організацію - 13 800 грн, 4 140 грн - комісія за передачу. Того ж дня 29 грудня 2015 року на виконання умов договору позивач перерахував на рахунок ТОВ ЛК «Еталон» 90 000 грн, чим повністю виконав зобов'язання за договором, а ТОВ ЛК «Еталон» було зобов'язано замовити трактор ХТЗ-3512 за ціною 138 000 грн. При підписанні договору фінансового лізингу № 003422 та додатків до договору ТОВ ЛК «Еталон» замовчувала існування такої обставини, як відсутність у продажу нового трактора ХТЗ-3512 за ціною 138 000 грн та шляхом обману спонукала позивача до укладення договору та перерахування коштів, при наданні достовірної інформації про ціну товару позивач не погодився б на укладення договору фінансового лізингу з ТОВ ЛК «Еталон».

Посилаючись на те, що відповідач не виконав свої зобов'язання та не надав позивачу трактор ХТЗ-3512, що свідчить про ведення відповідачем нечесної підприємницької практики, оскільки вказаний договір не передбачає відповідальності ТОВ ЛК «Еталон» за невиконання умов договору, договір не містить технічних характеристик транспортного засобу, який має бути придбаний на його виконання і порушує права позивача як споживача, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», позивач просив суд визнати вказаний договір фінансового лізингу недійсним.

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області в складі судді Демя'нченка С. М. від 03 червня 2016 року в задоволенні позовних вимог позовом ОСОБА_1 до ТОВ ЛК «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 003422 укладеного 29 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ ЛК «Еталон» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, містить несправедливі умови, в зв'язку з цим відсутні підстави для визнання умов договору несправедливими в силу вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 13 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 03 червня 2016 року скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ ЛК «Еталон» про визнання правочину недійсним задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 003422 від 29 грудня 2015 року укладений між ТОВ ЛК та ОСОБА_1

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені не повно, а доводи апеляційної скарги підтверджені належними та допустимими доказами і спростовують висновків суду першої інстанції. Указано, що з аналізу пунктів спірного договору вбачається, що його умови є несправедливими відносно споживача, оскільки всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, у зв'язку із чим такий договір необхідно визнати недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, судом указано на необхідність застосувати наслідки недійсності правочину, оскільки матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов договору фінансового лізингу позивач на розрахунковий рахунок товариства сплатив 29 грудня 2015 року суму в розмірі 90 000 грн, яка підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 При цьому, резолютивна частина рішення апеляційного суду не містить вказівки про стягнення з ТОВ ЛК «Еталон» на користь позивача указаної суми, сплаченої за спірним договором.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, директор ТОВ ЛК «Еталон» - Кептє С. В., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що у порушення вимог процесуального законодавства суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог та під час ухвалення оскарженого рішення виходив з тих обставин, якими позов ОСОБА_1 обґрунтовано не було. На думку скаржника, є безпідставними висновки про те, що умови укладеного між сторонами договору є несправедливими, оскільки не передбачають відповідальності для лізингодавця за невиконання або неналежне виконання умов договору. У пункті 8.14 договору, на який посилався суд апеляційної інстанції, містяться положення відмінні від тих, які указав суд. Апеляційний суд безпідставно застосував до лізингового договору положення частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», які стосуються споживчого кредитування. У лізингодавця відсутні підстави для передання позивачу предмета лізингу, оскільки вартість останнього змінилась, про що повідомлено позивача із зазначенням про необхідність доплатити вартість предмета лізингу, однак позивач залишив дане повідомлення без відповіді. Безпідставними, на думку скаржника, є висновки судів про здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики. Апеляційним судом не установлено усіх ознак, необхідних для висновку про несправедливість умов договору. Позивачем не надано доказів на підтвердження вимог позову, у зв'язку із чим вимоги ОСОБА_1, на думку скаржника, задоволенню не підлягають.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання правочину недійснимпризначено до судового розгляду.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 березня 2018 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що 29 грудня 2015 року між ТОВ ЛК «Еталон» і ОСОБА_1 було укладено договір фінансового лізингу № 003422, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах лізингу у користування позивача предмет лізингу, визначений у п. 3.1 цього договору - трактор ХТЗ-3512, а останній - прийняти предмет лізингу і сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (пункт 1.1).

Указаний договір є договором непрямого лізингу, оскільки відповідно до умов пункту 1.1 договору відповідач взяв на себе зобов'язання придбати і передати позивачу трактор ХТЗ-3512 і на момент укладення договору в нього як лізингодавця не було предмету лізингу.

Відповідно до п. 5.1 договору, предмет лізингу передається лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу та комісії за організацію на умовах викладених у п.5.4. цього договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування Предмета лізингу.

Пунктом 2.1 договору термін «авансовий платіж» визначений як сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, в розмірі вказаному у додатку № 1 до договору, сплачена лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця до дати передачі предмета лізингу.

У додатку № 1 до договору вартість предмета лізингу вказана у розмірі 138 000 грн, відсоток платежу 50,00 %, авансовий платіж - 69 000 грн; щомісячний платіж 5 750 грн, комісія за організацію (10 %) - 13 800 грн, комісія за передачу (3 %) - 4 140 грн.

Період лізингу - 12 місяців, погашення вартості предмета лізингу по 5 750 грн, всього 69 000 грн.

Відповідно до заяви на отримання фінансового лізингу вбачається, що вартість предмета лізингу трактор ХТЗ-3512, складає 138 000 грн.

На виконання договору позивач на розрахунковий рахунок товариства сплатив 29 грудня 2015 року суму в розмірі 90 000 грн, зазначивши призначення платежу «платіж за товар за договором № 003422 від 29 грудня 2015 року ОСОБА_1.».

Предмет лізингу за даним договором придбано не було.

Повідомленням від 18 січня 2016 року ТОВ ЛК «Еталон» повідомило позивача з посиланням на п.п. 4, 5,4, 8.13 договору про те, що з незалежних від них причин при виконанні ними своїх зобов'язань у частині замовлення предмету лізингу ними було виявлено збільшення вартості предмету лізингу.

Відповідно до частин першої - п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої статті 18 указаного Закону у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Положеннями укладеного договору передбачено, що лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові й інші платежі згідно з умовами цього договору (пункт 1.1. договору).

У разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансового платежу лізингоодержувачем останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеного в додатку 1 до цього договору, фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає (пункт 5.4 договору).

У випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни (пункт 8.3 договору).

Коригування розміру лізингових платежів у випадках, передбачених цим договором, не призводить до збільшення загальної вартості предмета лізингу. Відповідно також не збільшується частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості предмета лізингу. Зазначене коригування індексує частину лізингових платежів - комісію (винагороду) лізингодавця в частині витрат на фінансування предмета лізингу (пункт 8.8 договору).

Розмір лізингової плати може індексуватися залежно від конвертації гривні в іноземну валюту та від зміни ситуації на грошовому ринку (пункт 8.13 договору).

За змістом пунктів 5.4, 8.3, 8.8, 8.13 договору розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися залежно від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачено.

Крім того, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів.

Зокрема, у пункті 8.3 договору зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу (пункт 8.4 договору).

Судом апеляційної інстанції установлено, що умови спірного договору фінансового лізингу є несправедливими відносно споживача, оскільки всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, зокрема умови договору, якими встановлено, що: у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансового платежу лізингоодержувачем останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеного в додатку 1 до цього договору, фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі в продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію та оформлення договору до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем; у разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію та оформлення договору поверненню не підлягає; у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни; у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни; розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися залежно від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу; у разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмета лізингу лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються; тощо.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 29 грудня 2015 року свідчить про те, що договір обмежує права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, а також звужує обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України і одночасно значно розширює права лізингодавця, що суперечить вимогам указаних вище вимог чинного законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним спірного договору фінансового лізингу.

Ураховуючи межі доводів касаційної скарги, Верховний Суд вважає, що зазначений висновок апеляційного суду узгоджується із правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року № 61-3372св18 у справі № 759/18939/15-ц, у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року № 61-2455св18 у справі № 381/4466/15-ц, у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року № 61-2920св18 у справі № 451/525/16-ц.

Апеляційний суд також установив, що на виконання умов договору фінансового лізингу позивач на розрахунковий рахунок товариства сплатив 29 грудня 2015 року суму в розмірі 90 000 грн та вказав, що згідно вимог частини п'ятої статті 216 ЦК України суд має право застосувати наслідки недійсності правочину з власної ініціативи, тому з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 90 000 грн сплачених останнім за указаним договором.

Однак, з урахуванням меж доводів касаційної скарги, Верховний Суд вважає, що незазначення апеляційним судом висновку про стягнення з відповідача на користь позивача указаної суми коштів у резолютивній частині оскарженого рішення не є підставою для його скасування, оскільки згідно вимог частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Крім того, указаний недолік може бути виправлено шляхом ухвалення судом апеляційної інстанції додаткового рішення у даній справі.

Доводи касаційної скарги про недоведеність позивачем його позовних вимог, безпідставність висновку суду про здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики, а також відсутність установлення усіх ознак, необхідних для висновку про несправедливість умов договору спростовуються змістом спірного договору фінансового лізингу, матеріалами справи та обґрунтованими висновками суду апеляційної інстанції, який надав вичерпну оцінку указаним скаржником доводам.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд зазначив невірний зміст пункту 8.14 спірного договору підтверджуються матеріалами справи, однак такі доводи не містять підстав для скасування оскарженого рішення, оскільки помилкове зазначення невірного змісту указаного пункту, що може бути усунено шляхом виправлення описки, не впливає на установлені судом обставини щодо невідповідності вимогам закону інших описаних судом положень спірного договору, які є несправедливими відносно споживача.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин у даній справі. Такі доводи враховані судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 141, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу директора товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» - Кептє С. В., залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 13 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

С.П. Штелик