Справа № 381/1310/16-ц Головуючий у І інстанції Чернишова Є. Ю.
Провадження № 22-ц/780/2673/18 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 58 21.06.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 червня 2018 року м.Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії судів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Голуб С.А.,

при секретарі Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 квітня 2016 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на постанову державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області ОСОБА_3 про відкриття виконавчого провадження, заінтересована особа Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,-

в с т а н о в и в:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із скаргою на постанову державного виконавця відділу ДВС Фастівського МРУЮ Київської області Ясінської А.С., яку мотивувала тим, що 25 лютого 2016 року державним виконавцем винесенопостанову про відкриття виконавчого провадження № 50296106 на підставі виконавчого листа № 2/1027/1218/12, виданого 25 грудня 2012 року Фастівським міськрайонним судом Київської області, про стягнення з неї на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» боргу в розмірі 1252615,13 грн.

Вважає, що вказана постанова про відкриття виконавчого провадження є незаконною, оскільки державний виконавець під час відкриття виконавчого провадження не звернув уваги на пропуск стягувачем річного строку пред'явлення виконавчого документу до виконання, передбаченого п.2 ч.1 ст.22 Закону України «Про виконавче провадження». Зазначала, що вперше виконавче провадження було відкрите за даним виконавчим листом 19 вересня 2013 року, однак постановою державного виконавця від 09 вересня 2014 року цей виконавчий лист було повернуто стягувачу. Отже, згідно ч.1 ст.23 Закону України «Про виконавче провадження» з моменту повернення, тобто із 09 вересня 2014 року, строк пред'явлення виконавчого документу для виконання поновився. В той же час стягувач пред'явив виконавчий лист до виконання лише 24 лютого 2016 року, пропустивши встановлений законом строк.

У зв'язку із наведеним, просила поновити строк для подання скарги як пропущений з поважних причин та скасувати постанову державного виконавця відділу Фастівського МРУЮ Київської області Ясінської А.С. від25 лютого 2016 року про відкриття виконавчого провадження № 50296106 по примусовому виконанню виконавчого листа № 2/1027/1218/12, виданого 25 грудня 2012 року Фастівським міськрайонним судом Київської області.

Ухвалою Фастівського міськрайоного суду Київської області від 04 квітня 2016 року скарга ОСОБА_2 задоволена, постанова державного виконавця від 25 лютого 2016 року про відкриття виконавчого провадження № 50296106 скасована.

Не погоджуючись із ухвалою, стягувач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою відмовити у задоволенні скарги у повному обсязі,посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи. Скаргу мотивує тим, що суд не звернув уваги, що після повернення виконавчого листа 09 вересня 2014 року, товариство як стягувач в межах річного строку вдруге звернулося із заявою до виконавчої служби, яка постановою від 19 березня 2015 року відкрила провадження, а постановою від 27 березня 2015 року виконавчий лист повторно повернутий стягувачу на підставі п.9 ч.1 ст.47 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження». Звернувшись втретє 24 лютого 2016 року до виконавчої служби товариство не пропустило річний строк пред'явлення до виконання, встановлений законом.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2016 року ухвала суду суду першої інстанції про задоволення скарги ОСОБА_2 залишена без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року касаційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково, ухвалу апеляційного суду скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Учасники справи, в тому числі заявниця ОСОБА_2 і ТОВ «ОТП Факторинг Україна», належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не з'явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Представник заявниці ОСОБА_5 подав заяву про відкладення розгляду справи, пославшись на участь у розгляді іншої справи, проте причини його неявки визнано апеляційним судом неповажними, бо він не надав доказів, що приймає участь у розгляді іншої справи (договір про надання правової допомоги, ордер, довіреність, судову повістку про виклик на цей час тощо), що у свою чергу згідно ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до приписів ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст.451 ЦПК України у разі встановлення обгрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу ДВС усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження від 25 лютого 2016 року прийнята державним виконавцем неправомірно, з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки стягувачем пропущено строк пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, оскільки суд допустив неповне з'ясування обставин справи, що потягло невірне вирішення скарги.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, який був чинним на час винесення державним виконавцем оспорюваної постанови.

Відповідно до положень ч.ч. 1 та 2 ст.22 вказаного Закону виконавчий лист, виданий судом, може бути пред'явлений до виконання протягом року з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення.

Згідно ст.23 Закону строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються пред'явленням виконавчого документа до виконання (ч.1). Після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується (ч.2). У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення (ч.3).

Згідно п.1 ч.1 ст.26 Закону державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі пропуску встановленого строку пред'явлення документів до виконання.

Судом встановлено, що 25 грудня 2012 року Фастівським міськрайонним судом Київської області було видано виконавчий лист № 2/1027/1218/12 про солідарне стягнення із ОСОБА_2. та ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» боргу в розмірі 1251615,13 грн., судового збору в розмірі 1700 грн. та 120 грн. витрат на ІТЗ.

Виконавче провадження за даним виконавчим листом № 39837634 було відкрите 19 вересня 2013 року, однак постановою державного виконавця від 09 вересня 2014 року виконавчий лист було повернуто стягувачу.

Скасовуючи постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, суд першої інстанції виходив з того, що стягувач подав виконавчий лист до виконання 24 лютого 2016 року, тобто з пропуском річного строку з моменту винесення постанови про повернення 09 вересня 2014 року цього ж виконавчого листа стягувачу за попереднім зверненням.

При цьому суд першої інстанції не з'ясував обставин, які мають значення для справи, а саме не встановив, що стягувач із дотриманням річного строку у березні 2015 року вдруге звернувся до відділу ДВС для виконання рішення і постановою від 19 березня 2015 року виконавче провадження за даним виконавчим листом було відкрите, а постановою від 27 березня 2015 року виконавчий лист повторно повернутий стягувачу на підставі п.9 ч.1 ст.47 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», що стверджується копіями звернення стягувача та копіями постанов (а.с.38-41). Звернувшись втретє 24 лютого 2016 року до виконавчої служби, товариство не пропустило встановлений законом річний строк пред'явлення виконавчого листа до виконання з дня його попереднього повернення, а саме із 27 березня 2015 року.

Тому факту, що суд не з'ясував даних обставин на думку колегії суддів сприяла недобросовісність здійснення процесуальних прав заявницею ОСОБА_2, яка не виконала вимог ч.3 ст.131 ЦПК України (в редакції на час розгляду скарги) і не повідомила суд про те, що стягувач вдруге звертався до виконавчої служби і постановою від 19 березня 2015 року виконавче провадження за даним виконавчим листом було відкрите, про що їй було відомо, бо заявниця отримала дану постанову і оскаржила її до суду. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 09 березня 2017 року, у задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовлено (а.с.113-114).

Крім того, задовольняючи скаргу, суд не звернув уваги, що із наявних у матеріалах справи копій постанов державного виконавця про повернення виконавчого листа стягувачу від 09 вересня 2014 року (за першим зверненням) та від 27 березня 2015 року (за другим зверненням) вбачається, що виконавчий лист повертався стягувачу в обох випадках на підставі п.9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку із наявністю встановленої законом заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника згідно Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Згідно приписів ч.3 ст.23 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа у зв'язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з моменту закінчення дії відповідної заборони.

Суд не звернув уваги, що встановлена Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення крелдитів в іноземній валюті» заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника на час винесення оскаржуваної постанови не була скасована і діяла, що у свою чергу свідчить про те, що стягувач не пропустив строк пред'явлення виконавчого документа до виконання, а постанова державного виконавця від 25 лютого 2016 року про відкриття провадження прийнята з дотриманням строків, передбачених ст.22 Закону України «Про виконавче провадження».

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав ухвала суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи, постановлена з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню.

Вирішуючи скаргу, колегія суддів вважає, що скарга боржника ОСОБА_2 не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи щодо пропуску стягувачем строку пред'явлення виконавчого листа до виконання у лютому 2016 року не знайшли свого підтвердження, а відтак постанова державного виконавця від 25 лютого 2016 року про відкриття виконавчого провадження № 50296106 на підставі виконавчого листа № 2/1027/1218/12, виданого 25 грудня 2012 року Фастівським міськрайонним судом Київської області, про солідарне стягнення із ОСОБА_2. та ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» боргу в розмірі 1251615,13 грн., судового збору в розмірі 1700 грн. та 120 грн. витрат на ІТЗ є правомірною.

Доводи заявниці, викладені у скарзі на дії державного виконавця, про пропуск стягувачем строку пред'явлення виконавчого документа до виконання необгрунтовані, оскільки як вище вказувалося виконавчий лист повернутий стягувачу у зв'язку із наявністю встановленої Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, яка діє до цього часу, а відтак згідно ч.3 ст.23 Закону України «Про виконавче провадження» стягувач вправі подати виконавчий лист з моменту закінчення дії відповідної заборони.

Крім того, колегія суддів зазначає про безпідставність викладених у скарзі доводів заявниці про те, що внаслідок пред'явлення виконавчого документа до виконання строк пред'явлення переривається і продовжується в залишковій частині, а не починається спочатку. Таке суперечить приписам ст.23 Закону України «Про виконавче провадження» за змістом якої після переривання перебіг вказаного строку поновлюється спочатку в повному, тобто річному обсязі, а не в обсязі залишкового строку, як помилково вважає заявниця.

Аналогічний підхід застосований законодавцем при врегулюванні питання перебігу строків позовної давності у главі 19 ЦК України «Позовна давність»

Зокрема, ст.264 ЦК України, яка відповідає за змістом ст.23 вказаного Закону, зазначає, що після переривання переривання перебіг строку позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. У судовій практиці відсутні проблеми із розумінням та застосуванням даної норми, а саме, що загальний строк позовної давності починається заново у повному трирічному обсязі з моменту переривання.

При цьому законодавець окремо у ст.263 ЦК України врегульовує питання зупинення перебігу позовної давності, зміст якого полягає в тому, що на час існування певних обставин перебіг позовної давності зупиняється, а від дня їх припинення продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Стаття 23 Закону України «Про виконавче провадження» чітко зазначає, що час, який минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задоволити.

Ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 квітня 2016 року скасувати і прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_2 на постанову державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області ОСОБА_3 про відкриття виконавчого провадження.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: