Постанова

іменем України

8 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 495/2843/15-ц

провадження № 61-1313св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради Одеської області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 9 серпня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Плавич Н. Д., Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5, виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про встановлення факту прийняття спадщини, визнання незаконним і скасування акта державної комісії про прийняття в експлуатацію нерухомого майна, рішення виконавчого комітету міської ради про затвердження акта державної комісії про прийняття в експлуатацію нерухомого майна, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно і визнання недійсним договору дарування житлового будинку.

Обгрунтував позовні вимоги тим, що після смерті його батька, ОСОБА_6 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1), він, його сестра ОСОБА_5 і їхня мати ОСОБА_7 вчинили дії з фактичного прийняття спадщини, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 та самочинно збудованих будівель і споруд: житлової прибудови літ. «В1» розміром 5,0х9,24 м, веранди літ. «в» зі збільшеними розмірами до 8,30х1,90+3,54х2,10 м, гаражу літ. «Г» зі збільшеними розмірами 4,06х6,54 м, з оглядовою ямою літ. «г» розміром 3,50х0,90 м, сараю літ. «Д» розміром 2,75х4,35 м, підвалу літ. «д» розміром 4,05х4,65 м, вбиральні літ. «Є» розміром 1,50х1,50 м, збільшеної житлової площі будинку літ. «В» на 6,8 кв.м та зменшеної загальної площі на 3,7 кв.м (за рахунок відхилення від проекту забудови), за цією ж адресою.

Свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємці не отримали, оскільки право власності на самочинно збудоване нерухоме майно оформлене не було.

Вказував, що, починаючи з 2006 року, не проживає у житловому будинку АДРЕСА_1.

У 2014 році він дізнався про те, що на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 червня 2007 року у справі № 2-1516/07 про визнання права власності ОСОБА_7 на зазначені самочинно зведені будівлі державна приймальна комісія актом від 30 серпня 2007 року прийняла в експлуатацію житловий будинок літ. «В» з прибудовою літ. «В1» та верандою літ. «в». Акт затверджений рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 24 вересня 2007 року № 1098 «Про затвердження актів держкомісії про прийняття в експлуатацію житлових будинків та житлових прибудов» (абзац четвертий пункту першого цього рішення). На підставі вказаного рішення ОСОБА_7 видано свідоцтво від 14 листопада 2007 року серії НОМЕР_2 про право власності на зазначене нерухоме майно і її право власності зареєстровано Комунальним підприємством «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15 листопада 2007 року № 16662935, реєстраційний номер 21015981).

Вказував на те, що ОСОБА_7 30 вересня 2009 року уклала з ОСОБА_5 договір дарування зазначеного нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області.

Недійсність цього договору обґрунтовував скасуванням рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції від 14 червня 2007 року, за яким даруватель набула право власності, і набуттям ним як спадкоємцем першої черги права власності на частку у спірному майні.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 грудня 2015 року, ухваленим під головуванням судді Чебан Н.В., позов ОСОБА_4 задоволено.

Встановлено факт прийняття ОСОБА_4 спадщини, що відкрилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6.

Скасовано акт від 30 серпня 2007 року державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію житлового будинку літ. «В» з прибудовою літ. «В1» та верандою літ. «в» по АДРЕСА_1 та рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 24 вересня 2007 року № 1098 в частині затвердження вказаного акта.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане ОСОБА_7 14 листопада 2007 року виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради, щодо житлового будинку літ. «В», гаражу літ. «Г», сараю літ. «Д», вбиральні літ. «Є» та споруд №№ 1-8.

Визнано недійсним договір дарування вказаного нерухомого майна, укладений 30 вересня 2009 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, і посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Чухрай Т. Ю.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач прийняв спадщину, що відкрилася після батька, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном. Оскільки спадщина належить спадкоємцю з моменту її відкриття і рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2014 року відмовлено у визнанні за ОСОБА_7 права власності на спірне нерухоме майно, інші позовні вимоги як похідні судом задоволено також.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 9 серпня 2016 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 грудня 2015 року у частині задоволення позовних вимог про встановлення факту прийняття спадщини і визнання недійсним договору дарування житлового будинку скасовано, у задоволенні вказаних позовних вимог відмовлено.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, погодився із наявністю підстав для скасування акта про прийняття будинку в експлуатацію, рішення виконавчого комітету щодо затвердження цього акта і визнання недійсним свідоцтва про право власності ОСОБА_7 на спірний житловий будинок, обґрунтовуючи правильність рішення у цій частині скасуванням судового рішення, за яким ОСОБА_7 набула право власності на будинок.

Ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову в частині встановлення факту прийняття спадщини і визнання недійсним договору дарування апеляційний суд обґрунтовував непред'явленням позовних вимог про визнання за позивачем права власності на відповідну частку у спадковому майні та відсутністю доказів набуття ним права власності на житловий будинок.

29 серпня 2016 року ОСОБА_4 подана касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції, у якій заявник просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення факту прийняття спадщини і визнання недійсним договору дарування житлового будинку; у іншій частині судові рішення залишити без змін.

Заявник обґрунтовує касаційну скаргу тим, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального і процесуального права та не враховано, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2014 року ОСОБА_7 відмовлено у задоволенні позову про визнання права власності на спірний житловий будинок, що має наслідком визнання недійсним договору дарування.

Крім того, апеляційним судом не враховано, що спірний будинок, як встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2014 року, перебудований і є самочинним будівництвом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 7 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Оскільки рішення суду апеляційної інстанції у частині скасування акта про прийняття житлового будинку в експлуатацію і рішення виконавчого комітету про затвердження цього акта, а також у частині визнання недійсним свідоцтва про право власності не оскаржується, касаційний суд у цій частині законність та обґрунтованість судового рішення не перевіряє.

Відповідно до пункту шостого розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, касаційний суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за договором купівлі-продажу від 25 грудня 1980 року ОСОБА_6 придбав житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 загальною площею 63,5 кв.м.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 відкрилась спадщина на належне йому майно, що складалося із вказаного житлового будинку з господарськими спорудами; спадкоємцями за законом буди позивач (син спадкодавця), дочка спадкодавця - ОСОБА_5 і його дружина ОСОБА_7

Зі спадкової справи суди встановили, що ОСОБА_7 подала заяву про прийняття спадщини 19 листопада 2001 року, а позивач - 15 травня 2015 року; свідоцтво про право власності в порядку спадкування не отримували.

Судом першої інстанції встановлено і не спростовано апеляційним судом, що позивач протягом шести місяців з дня відкриття спадщини вступив в управління та володіння спадковим майном, що свідчить про прийняття ним спадщини.

За змістом Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до спадщини, яка відкрилася та була прийнята спадкоємцями до набрання чинності цим Кодексом, застосовуються правила ЦК Української РСР.

Відповідно до статті 527 ЦК Української РСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народжені після його смерті. Згідно зі статтею 529 ЦК Української РСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до статті 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 червня 2007 року встановлено факт приналежності ОСОБА_6 самовільно зведених будівель про АДРЕСА_1 та житлового будинку зі зміненою площею, розташованого за цією ж адресою.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на вказане нерухоме майно.

У подальшому державною приймальною комісією 30 серпня 2007 року складено акт про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, затверджений рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 24 вересня 2007 року № 1098, і 14 листопада 2007 року ОСОБА_7 видано відповідне свідоцтво про право власності на житловий будинок.

30 вересня 2009 року ОСОБА_7 за договором, посвідченим приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області ЧухрайТ.Ю,, подарувала вказаний житловий будинок ОСОБА_5

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 грудня 2014 року скасовано рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 червня 2007 року і ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_7 у позові.

Частково скасовуючи рішення суду першої інстанції у цій справі, апеляційний суд послався на те, що вимога про встановлення факту прийняття спадщини передбачає визнання за заявником права власності на спадкове майно, але про таке позивач не просив. Крім того, позивач не надав доказів свого права власності на спірний житловий будинок, тому апеляційний суд вважав відсутніми підстави для визнання недійсним договору дарування житлового будинку.

Проте з такими висновками апеляційної інстанції погодитись не можна.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 у встановлений законодавством строк вчинив дії по фактичному прийняттю спадщини, постійно мешкаючи у спірному житловому будинку, користуючись майном, яке у ньому знаходилось, доглядаючи за будинком і беручи участь у витратах на його утримання.

Пленум Верховного Суду України у пункті 27 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину є правом, а не обов'язком спадкоємця. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року, тощо.

На підставі всебічного, повного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів судом першої інстанції встановлено наявність спору між спадкоємцями щодо прав на спадкове майно.

Крім цього, встановлено факт самочинного будівництва та перебудови нерухомого майна по АДРЕСА_1, що на час вирішення справи унеможливлює визнання права власності на таке майно у судовому порядку.

На цій підставі касаційний суд дійшов висновку про помилковість рішення апеляційної інстанцій у частині вирішення позовної вимоги про встановлення факту прийняття спадщини, оскільки такий факт є підставою для подальшої реалізації особою права на спадкування, у тому числі - шляхом отримання свідоцтва про право власності на спадкове майно, що є правом особи, а не її обов'язком. Тому рішення апеляційної інстанції у частині відмови ОСОБА_4 у позові підлягає скасуванню із залишенням в силі у цій частині рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 3 ЦПК України у редакції Кодексу, що діяла на час подання позовної заяви, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За правилами статті 548 ЦК Української РСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Тому висновок суду апеляційної інстанції про відсутність у ОСОБА_4 права на звернення із позовною вимогою щодо оспорювання договору дарування житлового будинку є помилковим.

За таких обставин касаційний суд дійшов висновку, що судом апеляційної інстанції у частині вирішення позовних вимог про встановлення факту прийняття спадщини і визнання недійсним договору дарування скасовано рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, що за правилами статті 413 ЦПК України є підставою для скасування у відповідній частині рішення апеляційного суду і залишення в силі рішення суду першої інстанції у цій частині.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду касаційної інстанції зазначається, зокрема, розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 9 серпня 2016 року у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 про встановлення факту прийняття спадщини і визнання недійсним договору дарування скасувати із залишенням у цій частині в силі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 грудня 2015 року.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати, понесені ним у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, у сумі 1 461,60 грн.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний О. В. Ступак