Постанова

Іменем України

31 травня 2018 року

м. Київ

справа № 639/4112/16-ц

провадження № 61-23341св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - акціонерна компанія «Харківобленерго»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 15 вересня 2016 року у складі судді Гаврилюк С. М. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 30 листопада 2016 року у складі суддів: Пилипчук Н. П., Трішкової І. Ю., Котелевець А. В.,

встановив:

У травні 2016 року акціонерна компанія «Харківобленерго» звернулася до суду із позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за використану електричну енергію у розмірі 3 574 грн 48 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач, який проживає у квартирі АДРЕСА_1, є споживачем електричної енергії, яку поставляє акціонерна компанія «Харківобленерго» на підставі договору від 22 жовтня 2009 року.

За період із 21 травня 2014 року до 22 липня 2015 року відповідач отримав послуги з постачання електроенергії, проте не сплатив їх вартість належним чином, у зв'язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 3 574 грн 48 коп., яку в добровільному порядку сплачувати відмовляється.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 вересня 2016 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Харківської області від 30 листопада 2016 року, позов акціонерної компанії «Харківобленерго» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь акціонерної компанії «Харківобленерго» заборгованість за використану електроенергію у розмірі 3 574 грн 48 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, керуючись статтею 629 ЦК України, виходив із того, що ОСОБА_4 за період із 21 травня 2014 року до 06 квітня 2015 року було спожито електроенергії на суму 6 442 грн 84 коп., проте сплачено лише 2 868 грн 36 коп.

У касаційній скарзі, що надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у лютому 2017 року, ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуального права, що призвели до ухвалення рішень, які не ґрунтуються на законі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22 травня 2017 року у справі № 639/4112/16-ц відкрито касаційне провадження, витребувано справу із суду першої інстанції.

У статті 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 554/12703/13-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судами встановлено, що між сторонами 22 жовтня 2009 року укладено договір про постачання електричної енергії. Цей договір відповідачем не оспорювався та недійсним не визнавався. ОСОБА_4 здійснювалося постачання електроенергії, проте він вчасно не сплачував її вартість.

Згідно з пунктом 19 «Правил користування електричною енергією для населення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357, розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі показань приладів обліку.

Знімання показань приладів обліку провадиться споживачем щомісяця. Енергопостачальник має право контролювати правильність знімання показань приладів обліку та оформлення платіжних документів споживачем. За власним рішенням енергопостачальник має право самостійно знімати показання приладів обліку у споживача відповідно до пункту 21 вказаних Правил.

Згідно з пунктами 19, 20, 42, 48 Правил користування електричною енергією для населення розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі показань приладів обліку; розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої електричної енергії є календарний місяць. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну, оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил; споживач несе відповідальність за прострочення терміну внесення платежів за електричну енергію,

Оскільки відповідач лише частково сплатив суму за використану електроенергією, прострочивши строк внесення платежів, суди дійшли правильного висновку про наявність у споживача заборгованості і необхідності стягнення її з ОСОБА_4

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах рішення, та не дають підстав для висновку про те, що рішення постановлені без додержанням норм матеріального і процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від15 вересня 2016 року та ухвали апеляційного суду Харківської області від 30 листопада 2016 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від15 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат