Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 295/10148/13-ц

провадження № 61-3017св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06 березня 2015 року у складі судді Кузнєцова Д. В. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 12 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Борисюка Р. М., Галацевич О. М., Микитюк О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання права спільної сумісної власності подружжя та визнання недійсним договору дарування.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 22 грудня 2001 року до 21 грудня 2009 року перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 25 квітня 2003 року отримала в дар від ОСОБА_8 31/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1. На той час він працював, отримував належну заробітну плату та займався зведенням прибудови до вказаного жилого приміщення.Стверджує, що за 8 років перебування у шлюбі з ОСОБА_5 він добудував до 31/100 частини спірного будинку двоповерхове жиле приміщення, яке складається із: кухні, коридору, трьох жилих кімнат, загальною площею приблизно 110 кв. м; проведені внутрішні роботи з благоустрою частини спірного будинку (подарованого та добудованого), зроблена каналізація, водопостачання, ванна кімната, автономне опалення, енергозабезпечення, спірний будинок обставлений меблями.Вважає, що внаслідок проведення зазначених робіт істотно збільшилась вартість спірного нерухомого майна. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12 червня 2011 року за ОСОБА_5визнано право власності на 46/100 ідеальних долей у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1. Вказана обставина також підтверджує істотність збільшення вартості спірної частини будинку. У подальшому йому стало відомо, що спірну квартиру його колишня дружина подарувала своїй матері, чим порушила його права як співвласника.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частини квартири, що складає 54,50 кв. м та визнати недійсним договір дарування цієї квартири, укладений 25 травня 2013 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Силіним С. В. за реєстровим № 457.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 06 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 23 березня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_4 строк позовної давності для звернення до суду із вимогою про захист свого цивільного права.Визнано квартиру АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя. Визнано недійсним договір дарування від 25 травня 2013 року квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Силіним С. В. і зареєстрований в реєстрі за № 457. Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що майно з моменту набуття в дар ОСОБА_5 за час шлюбу істотно збільшилося. Визнаючи недійсним договір дарування, суди попередніх інстанцій, виходили із того, що зазначений дарунок вчинено без згоди позивача як співвласника нерухомого майна.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних I кримінальних справ від 06 вересня 2017 року ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 23 березня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що за час шлюбу цінність спірного нерухомого майна істотно збільшилася внаслідок його трудових або грошових затрат.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 12 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що вказане нерухоме майно вже існувало на час розірвання шлюбу сторін та істотно збільшилось у своїй вартості за час шлюбу з моменту набуття в дар одним із колишнього подружжя. При цьому судове рішення містить належне правове і доказове обґрунтування. Будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено.

У грудні 2017 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 12 грудня 2017 року, в якій просять скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказують на те, що збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об'єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, a також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта. Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги висновки Верховного Суду України та не з'ясував джерела коштів, за які було побудовано спірний будинок, та не встановив часу його зведення. Крім того, як вбачається із змісту позовної заяви із цим позовом позивач звернувся до суду 09 липня 2013 року, тобто більш як через 3 роки та 6 місяців після розірвання шлюбу, яке мало місце 21 грудня 2009 року, тобто після спливу встановленого законом строку позовної давності.

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подання відзиву.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що з 22 грудня 2001 року по 21 грудня 2009 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі.

У період шлюбу на підставі договору дарування від 25 квітня 2003 року ОСОБА_5 набула право на 31/100 частини жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1.

У червні 2013 року ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_5

Згідно з договором про погодження самочинного будівництва від 19 квітня 2010 року, укладеного ОСОБА_5 із Житомирським міськвиконкомом, визначені умови погодження самочинного будівництва прибудови та мансардного поверху за адресою: АДРЕСА_1, виконаного забудовником без належного дозволу.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12 липня 2011 року за ОСОБА_5 визнано право власності на 46/100 ідеальних долей у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1, а саме на приміщення: передпокою 2-1, коридору 2-2, кімнати 2-3, кімнати 2-4, санвузла 2-5, кухні 2-6, кімнати 2-7, сходинкової клітки 2-8, кімнати 2-9, кімнати 2-10, які разом складають квартиру № 2 у цьому будинку із виділенням окремої квартири № 2.

Тобто, самовільно зведене спірне нерухоме майно узаконено на підставі вказаного судового рішення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на час розірвання шлюбу спірна прибудова була зведена.

Оскільки при проведенні судової будівельно-технічної експертизи від 04 червня 2014 за № 547/05.14 експерт порушив вимоги пункту 11.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, самостійно долучені до матеріалів експертизи та досліджені при її проведенні технічні паспорти на спірний будинок за 2005 та 2008 роки, під час попереднього апеляційного розгляду справи призначена повторна судова будівельно-технічна експертиза.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи від 27 січня 2016 року № С-07/15 вартість подарованої ОСОБА_5частини будинку збільшилась із 465 241,00 грн до 1 211 293,00 грн або на 746 052 грн (на 62 %), що є істотним. Таке збільшення відбулось, зокрема, за рахунок зміни загальної площі приміщення на 71,6 кв. м, а саме: із 37,4 кв. м у 2003 році до 109 кв. м у 2009 році. Експертом встановлено, що на час проведення експертизи спірна прибудова згідно з планом будинку станом на 25 квітня 2008 року відповідає техніко-економічним показникам фактичному об'єкту дослідження.

Отже, вже в 2008 році в технічний план будинку внесені відомості про самовільну прибудову та її якісні характеристики, внаслідок якої істотно збільшилось у своїй вартості належне ОСОБА_5 майно.

За положеннями статті 57 СК Україниособистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до частини першої статті 62 СК Україниякщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об'єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об'єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об'єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК Україниправил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об'єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Відповідно до статті 71 СК Українимайно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Головним критерієм поділу майна як об'єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

Установивши, що вартість спірної квартири істотно збільшилась саме в результаті здійснених за час шлюбу поліпшень, проведення переобладнання та ремонтних робіт, а не внаслідок тенденцій загального подорожчання об'єктів нерухомості, суд першої інстанції, з яким цілком аргументовано погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову. Оскільки висновком судової будівельно-технічної експертизи встановлено, що вартість спірної квартири після проведених поліпшень істотно збільшилась, суд правильно вказав про наявність правових підстав для визнання майна спільною сумісною власністю подружжя у розумінні статей 60, 61 СК України.

Відповідно до вимог статті 212 ЦПК України2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Отже, суди дійшли правильного висновку про часткове задоволення вимог через їх доведеність.

Твердження заявників про те, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, є безпідставними, оскільки вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Докази та обставини, на які посилаються заявники у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, про незаконність судових рішень не свідчать, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Таким чином, суди першої й апеляційної інстанції, з дотриманням вимог ЦПК України, забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, прийняли рішення з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів судом касаційної інстанції, проте особами, що подали касаційну скаргу, не враховано положення частини першої статті 400 ЦПК України, відповідно до якого суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г. І.Усик