Справа № 214/3731/18
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про відмову у видачі судового наказу

14 червня 2018 року м. Кривий Ріг

ССуддя Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Хомініч С.В., розглянувши заяву ОСОБА_2 про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання дітей, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернулася до суду з вказаною заявою 12.06.2018, в якій просить суд стягнути з боржника ОСОБА_3 на її користь аліменти по 1/3 частині всіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку на утримання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 до їх повноліття.

В обґрунтування пред'явлених вимог посилалась на те, що в період перебування з ОСОБА_3 в шлюбі у них народилось двоє дітей - донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. На даний час діти проживають разом з нею. Він матеріально не допомагає, в зв'язку з чим ,вона звернулася до суду.

Дослідивши матеріали справи, суддя приходить до висновку про необхідність відмови у видачі судового наказу з таких підстав.

Згідно ч.1 ст.160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Згідно п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано у разі, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов'язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Згідно п.3 ч.1 ст.165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 167 ЦПК України за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Виходячи з положень п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з цивільних та кримінальних справ «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» № 14 від 23.12.2011, наявність спору про право, який є підставою для відмови в прийнятті заяви про видачу судового наказу, вирішується суддею в кожному конкретному випадку, виходячи з характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги, документів, доданих до заяви. Наявність спору про право можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб'єктивного права у заявника, його порушення або документів, що підтверджують виникнення права вимоги, з яких би вбачалось, що боржник заперечує, не визнає або оспорює свій обов'язок перед заявником; із доданих документів вбачається пропуск позовної давності. Така вимога може бути вирішена лише у позовному провадженні.

Як видно із змісту заяви про видачу судового наказу, заявник просить стягувати з ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі по 1/3 частині всіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку.

Відповідно до ч.3 ст.183 СК України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватись до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Таким чином, із системного аналізу вказаних норм, суддя приходить до висновку, що аліменти на двох дітей стягуються в єдиній частці від доходу платника аліментів. Проте заявник просить стягнути з ОСОБА_3 аліменти в розмірі по 1/3 частині всіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку на утримання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 до їх повноліття.

Таким чином, вона просить стягнути з боржника аліменти в більшому розмірі, ніж це передбачено для вимог по судовому наказу, а саме: не однієї третини на двох дітей, а по 1/3 на кожну дитину.

Зважаючи на те, що наказне провадження є спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві, що не дає можливості боржникові в повному обсязі реалізувати свої права відповідно до ст.49 ЦПК України та надати відзив, а із заяви та поданих документів вбачається спір про право, та заявлені вимоги в більшому розмірі ніж, не передбачені ч. 1 ст. 161 ЦПК України та мають розглядатися в позовному провадженні, тому суддя вважає, що у видачі судового наказу слід відмовити.

Відповідно до ч.2 ст.101 ЦПК України, відмова у прийнятті заяви унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

На підставі ст.166 ЦПК України ОСОБА_2 роз'яснюється, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини 1 статті 165 ЦПК України, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник в цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному провадженні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.160-164, п.8 ч.1 ст.165,ст.ст.166-168,353-354 ЦПК України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_2 у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її підписання суддею безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст.354, 355 ЦПК України). До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу ( п.15 Розділу ХII «Перехідні положення" ЦПК України ).

Суддя Хомініч С.В.