АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2018 року м. Чернівці

справа № 716/1051/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Собчук І.Ю.

позивач ОСОБА_1

відповідачі Василівська сільська ради Заставнівського району Чернівецької області, ОСОБА_3

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 28 березня 2018 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Стрілець Я.С.,

встановив:

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Просив визнати заповіт ОСОБА_4, складений 15 серпня 2005 року, недійсним.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 28 березня 2018 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Посилається на те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, які мають значення для справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Так, згідно частини 3 статті 202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Статтею 215 ЦК України встановлені підстави недійсності правочину.

Згідно статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частиною 2 статті 1247 ЦК України встановлено, що заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи 15 серпня 2005 року ОСОБА_4 склала заповіт. Відповідно до його умов спадкодавець на випадок смерті усе своє майно, що буде належати їй на день її смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних долях (а.с.12).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 17 серпня 2005 року (а.с. 17).

ОСОБА_4 постійно проживала АДРЕСА_1 з дня народження і до смерті, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Василівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області №1899 від 23 листопада 2005 року (а.с. 13).

Згідно рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 28 лютого 2006 року у справі № 2-224 за 2006 рік за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 визнано право власності в порядку спадкування за кожним на 1/2 частку житлового будинку та господарських споруд, які розташовані по АДРЕСА_1 та належали на праві власності ОСОБА_4,, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 11).

З висновку експерта №1725-К від 14 грудня 2017 року вбачається, що підпис від імені ОСОБА_4 в оригіналі заповіту від 15 серпня 2005 року виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою (а.с.63-65).

Суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову в позові до ОСОБА_3 у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законіз метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред'явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Таку правову позицію Верховний Суд виклав у своїй постанові від 21 березня 2018 року у цивільній справі №185/3012/16-ц.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469 цс 16.

З матеріалів справи вбачається, що вимога позивача щодо визнання заповіту недійсним є обґрунтованою.

28 березня 2018 року ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_3, звернулася до суду з заявою про застосування до вказаних правовідносин строку позовної давності (а.с.112-113).

Судом першої інстанції правильно встановлено те, що ОСОБА_1 було відомо про існування оспорюваного заповіту ще в 2005 році, а також про його зміст.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 заповіт викликав в нього сумнів, оскільки він оформлявся в останній день життя ОСОБА_4

Позивачу було відомо про те, що ОСОБА_4 в день складання заповіту не ходила в сільську раду для складання заповіту. Вказана обставина підтверджує той факт, що ОСОБА_1 міг довідатися про порушення свого права ще в 2005 році.

До суду з позовом позивач звернувся в липні 2017 року.

Суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову в позові до Василівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таку правову позицію Верховний Суд виклав у своїй постанові від 18 квітня 2018 року у цивільній справі № 362/121/15-ц.

Суд апеляційної інстанції вважає, що в позові до Василівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області слід відмовити за безпідставністю.

Згідно частини 5 статті 1 Закону України «Про нотаріат» від 2 вересня 1993 року № 3425-XII у населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії, передбачені статтею 37 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами органів місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 50 Закону України «Про нотаріат» від 2 вересня 1993 року № 3425-XII нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду.

Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Право на звернення до суду з позовом про незаконність нотаріальної дії чи відмови в її вчиненні мають заінтересовані особи (фізичні та юридичні), стосовно яких були вчинені нотаріальні дії, або які одержали відмову в їх вчиненні, тобто безпосередньо брали участь у нотаріальному процесі. Особи, які не брали участі у вчиненні нотаріальних дій, але вважають, що їх права і охоронювані законом інтереси порушені нотаріальною дією, вправі звернутися до суду з відповідним самостійним позовом про недійсність посвідченого акта, але не до нотаріуса, а до інших суб'єктів спірних матеріальних правовідносин, з приводу яких виник спір. Саме таке процесуальне правило визначення суб'єктного складу осіб наведене у ст. 50 Закону № 3425-XII.

В ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 05 грудня 2007 року у справі № 6-16344св07 викладена така правова позиція.

При вирішенні справ, які стосуються оспорювання прав і обов'язків сторін, набутих на підставі вчинених нотаріальних дій - посвідчення договорів, угод (крім справ за скаргами на нотаріальні дії чи відмову в їх вчиненні), нотаріуси в розумінні статей 30, 34, 35 ЦПК не є особами, прав і обов'язків яких стосується спір сторін, оскільки відсутня їх юридична заінтересованість у результатах вирішення справи судом і реалізації ухваленого в ній рішення.

У пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 судам роз'яснено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса».

З наведеного вище слід зробити висновок про те, що Василівська сільська рада Заставнівського району Чернівецької області є неналежним відповідачем у справі.

Пред'явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові.

Враховуючи наведені вище обставини суд першої інстанції ухвалив рішення в частині відмови в позові ОСОБА_1 до Василівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, про визнання заповіту недійсним з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід змінити.

З мотивувальної частини рішення слід виключити висновок суду про те, що в позові ОСОБА_1 до Василівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, про визнання заповіту недійсним слід відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Мотивувальну частину рішення слід доповнити висновком про те, що в позові ОСОБА_1 до Василівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області про визнання заповіту недійсним слід відмовити за безпідставністю.

В решті рішення, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його в цій частині слід залишити без змін.

Помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що оспорюваний заповіт є нікчемним відповідно до правил статті 1257 ЦК України та строк позовної давності до вказаних правовідносин не має бути застосований.

Згідно роз'яснень, які зазначені в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, N 9 (далі постанови Пленуму ВСУ) судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до пункту 12 постанови Пленуму ВСУ порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК тощо.

Договір, який за формою і змістом відповідає вимогам закону, але експертизою підтверджено, що одна із сторін його не підписувала, є вчиненим.

Зазначене вище є підставою для визнання договору недійсним згідно зі статтями 203, 215 ЦК у зв'язку з підписанням договору особою, яка не має на це повноважень.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 28 березня 2018 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення висновок суду про те, що в позові ОСОБА_1 до Василівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, про визнання заповіту недійсним слід відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Доповнити мотивувальну частину рішення висновком про те, що в позові ОСОБА_1 до Василівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області про визнання заповіту недійсним слід відмовити за безпідставністю.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Дата складання повної постанови 21 червня 2018 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна