Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/235/18 Головуючий у 1-й інст. Зубчук І. В.
Категорія 27 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 22 березня 2018 року, постановлену під головуванням судді Зубчук І.В. у м. Житомирі, за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову у цивільній справі №278/235/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики

в с т а н о в и в :

У січні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою. Вимоги позову мотивував тим, що 10.11.2014 між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до умов якого він надав відповідачу у позику гроші в сумі 3500 доларів США з терміном повернення через три місяці та у розмірі 4000 доларів США. Вказав, що у розписці відповідач зазначила, що у разі неповернення коштів вона зобовязується віддати йому частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 1-2, 7). Проте ОСОБА_1 не повернула борг у передбачений договором строк, а тому ОСОБА_3 просив стягнути із відповідача на свою користь борг за договором позики з урахуванням індексу інфляції у розмірі 181441, 31 грн та стягнути 3% річних від простроченої суми в розмірі 9055, 00 грн, а всього 190496, 31 грн.

22.03.2018 ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову та просив накласти арешт на належну на праві власності ОСОБА_1 частину будинку за адресою АДРЕСА_1. Необхідність такого забезпечення позивач обґрунтовував тим, що відповідачка має намір продати належну їй частину будинку, а відчуження даного приміщення значно ускладнить відновлення його порушених прав.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 22.03.2018 заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на 26/100 частин житлового будинку №29, по вул. Яна Гамарника в м.Житомирі, які належать на праві приватної власності ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка та мешканка с.Двірець, вул.Чапаєва, буд.27, Житомирського району, Житомирської області, паспорт серії ВН №506977, виданий 23 листопада 2010 року Житомирським РВУ МВС України в Житомирській області, ІПН НОМЕР_1) на час розгляду цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики. Копію ухвали направлено для виконання до відділу державної реєстрації Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області та сторонам для відома.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні вимог заяви. Зокрема зазначає, що суд першої інстанції неправомірно задовольнив заяву про забезпечення позову, оскільки її вимоги є неспіврозмірними та неспівставними з ризиками чи загрозами, заява не відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України та суд не вирішив питання щодо зустрічного забезпечення. Крім того вказує, що застосування заходів забезпечення є передчасним.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити. Вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою. Вказує, що майно, на яке накладено арешт, крім грошей, є також предметом розписки, а тому застосовані заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими вимогами та є гарантом виконання зобовязання.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому, відповідно до статей 149, 150 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження можливих труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є обмеженням суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містить, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Положеннями статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії, тощо.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз'яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Звертаючись до суду із позовною заявою ОСОБА_3 просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь борг за договором позики у сумі 181441, 31 грн та стягнути 3% річних від простроченої суми в розмірі 9055, 00 грн, а всього 190496, 31 грн.(а.с.1-2).

Як на підставу своїх вимог позивач посилався на боргову розписку, у якій зазначено, що у разі неповернення боргу ОСОБА_1 зобовязується передати ОСОБА_3 належну їй на праві власності частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 (а.с.6).

Згідно договору дарування частини житлового будинку від 24.02.2012 року по вул. Яна Гамарника, 29, у м. Житомирі, яку придбала у власність ОСОБА_1, вартість цієї частини будинку оцінено в суму 61 000грн. (а.с. 15-17).

Встановивши, що між сторонами існує спір, оскільки відповідач заперечує вимоги позивача та у разі можливого задоволення вимог позивача виконання рішення може бути утруднено, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке одночасно є і предметом розписки, є достатнім та співмірним видом забезпечення позову у цій справі.

Доводи представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 щодо неспівмірності заходів забезпечення позову заявленим у позові вимогам є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, оскільки заявлена сума боргу значно перевищує вартість майна, що є предметом забезпечення.

Доводи в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції не застосував зустрічне забезпечення не заслуговують на увагу, оскільки за відсутності відповідної заяви відповідача в розумінні положень ст. 154 ЦПК України таке застосування є диспозитивним правом суду за відсутності умов, визначених ч. 3 цієї статті.

Посилання в апеляційній скарзі на обмеження прав власності відповідача не може бути враховано, оскільки відповідач не позбавлена права володіння та користування спірним житлом.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із дотриманням норм процесуального законодавства, тому підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 22 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14.06.2018.

Головуючий Судді