Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 753/23878/15-ц

провадження № 61-5077св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Рубан С. М., Іванченка М. М., Желепа О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення коштів у рахунок повернення вкладу при припиненні договору простого товариства.

Позовну заяву мотивовано тим, що 12 липня 2012 року між нею та відповідачами було укладено договір про спільну діяльність, за умовами якого вона інвестувала кошти в процесінгову діяльність з метою отримання прибутків у розмірі 28 000 грн, проте при припиненні цього договору та її виході зі спільної діяльності вказана сума коштів їй повернута не була.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 травня 2015 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти, внесені нею за договором про спільну діяльність від 12 липня 2012 року в сумі 28 000 грн, індекс інфляції в розмірі 3 704 грн 40 коп. та 840 грн - 3 % річних. У задоволенні вимог до ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач як учасник простого товариства, у зв'язку з припиненням договору має право на повернення вкладених коштів з урахуванням інфляційних витрат та 3 % річних саме з ОСОБА_3, як особи, яка фактично одноособово розпоряджалась спірними коштами.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 листопада 2015 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 травня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалу суду касаційної інстанції мотивовано тим, що суди попередніх не визначились із характером спірних правовідносин сторін у справі відповідно до умов укладеного договору, в тому числі щодо його припинення та порядку виходу учасників з наступним поверненням внесених грошових коштів. Висновки судів про одноособове розпорядження ОСОБА_3 грошовими коштами, внесеними учасниками, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надала доказів відповідно до вимог статей 58-59 ЦПК України 2004 року на підтвердження того, що вказані кошти були надані нею саме відповідачам, у тому числі за договором від 12 липня 2012 року.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 задоволено. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 32 544 грн 40 коп. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судового збору.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що фактичне володіння вкладами учасників, у тому числі вкладом ОСОБА_1 у розмірі 28 000 грн, їх спрямування та діяльність здійснювалось одноособово відповідачем ОСОБА_3, який повинен був розподіляти прибуток, одержаний від спільного інвестування, а також у разі припинення договору про співпрацю повернути іншим учасникам їхні вклади.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки суду апеляційного суду не відповідають фактичним обставинам справи, зокрема судом неправильно встановлено дату підписання сторонами договору про співробітництво, а також помилково встановлено, що ОСОБА_3 особисто вирішував питання щодо виконання договору та одноособово розпоряджався грошовими коштами товариства, які були передані іншими учасниками у день підписання договору. Позивач в обґрунтування пред'явленого позову не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що передала ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі саме 28 000 грн, а також доказів про повідомлення інших учасників про припинення спільної діяльності. Вказував, що письмові заперечення ОСОБА_2 є неналежним доказом у справі, оскільки не встановлено особу, яка їх складала.

Також зазначав, що суд апеляційної інстанції помилково застосував до спірних правовідносин сторін у справі положення статті 625 ЦК України, оскільки він не порушував строків виконання грошового зобов'язання, а тому підстави для настання цивільно-правової відповідальності відсутні. Крім того, стягуючи з нього спірні кошти відповідно до вимог частини другої статті 1141 ЦК України, апеляційний суд помилково вважав їх річчю, яка передана у спільне володіння та користування учасників простого товариства. Суди помилково не застосували до спірних правовідносин положення статей 355-

367 ЦК України, які регулюють здійснення права спільної власності, та дійшов висновків, які суперечать правовому висновку, викладеному Верховним Судом України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-104цс13. Зокрема, у вказаній постанові зазначено, що для майнових вкладів учасників договору, а також майна, яке буде створене (придбане) внаслідок їхньої спільної діяльності, встановлюється правовий режим спільної часткової власності.

Апеляційним судом не дотримано вказівок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в ухвалі від 04 листопада 2015 року.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та зупинено виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року до закінчення касаційного провадження.

Заперечення на касаційну скаргу відповідачами не подано.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 лютого 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення коштів у рахунок повернення вкладу при припиненні договору простого товариства призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що між сторонами 12 липня 2012 року було укладено договір про співробітництво, за умовами якого сторони зобов'язалися спільно інвестувати кошти в процесінгову діяльність з метою отримання прибутку, пропорційно сумі інвестування.

З наявної в матеріалах справи копії договору від 12 липня 2012 року вбачається, що внесок ОСОБА_1 за договором про співробітництво становить 28 000 грн, що складає 40 % від загальної суми.

За умовами цього договору частки інших учасників, а саме: ОСОБА_2 та ОСОБА_3, мають становити по 21 000 грн, що складає по 30 % від загальної суми.

Також указаним договором визначено, що у випадку виходу зі спільного співробітництва учаснику повертаються лише грошові кошти протягом 6-8 місяців з дня усного повідомлення усіх інвесторів договору.

Згідно зі статтею 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладників учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладників учасників.

Частиною першою статті 1133 ЦК України визначено, що вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки.

Зокрема частина перша статті 1134 ЦК України презюмує, що внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1141 ЦК України у разі відмови учасника від подальшої участі у договорі простого товариства або розірвання договору на вимогу одного з учасників, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників договір простого товариства припиняється.

При цьому частина друга зазначеної статті регулює порядок повернення учасникам договору простого товариства, у разі його припинення з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 1141 ЦК України, речей, переданих у спільне володіння та (або) користування учасників, які їх надали. Зокрема, у разі припинення договору простого товариства речі, передані у спільне володіння та (або) користування учасників, повертаються учасникам, які їх надали, без винагороди, якщо інше не передбачено домовленістю сторін. Поділ майна, що є у спільній власності учасників, і спільних прав вимоги, які виникли у них, здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом, тобто в порядку поділу спільної часткової власності.

Крім того, учасник, який вніс у спільну власність річ, визначену індивідуальними ознаками, має право у разі припинення договору простого товариства вимагати в судовому порядку повернення йому цієї речі за умови додержання інтересів інших учасників і кредиторів.

Ухвалюючи рішення про стягнення спірних грошових коштів з ОСОБА_3, апеляційний суд правильно вважав, що він як особа, яка фактично одноособово володіє вкладами учасників, вирішує питання про їх спрямування та діяльність товариства, розподіляє прибуток, одержаний від спільного інвестування, зобов'язаний у разі припинення договору про співпрацю повернути іншим учасникам їхні вклади.

Колегія суддів погоджується з цими висновками та вважає їх такими, що зроблені на підставі повного та всебічного з'ясування обставин справи та належної оцінки доказів.

Під час розгляду справи судами встановлено та підтверджується поясненнями ОСОБА_3 факт отримання ним суми спільного інвестування від ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а також те, що він фактично запропонував іншим учасникам таку діяльність з метою одержання прибутку, форму та зміст укладеного договору співпраці, ведення спільних справ учасників і ведення бухгалтерського обліку спільного майна учасників.

Доводи касаційної скарги про те, що суди помилково вважали дату укладення договору саме «12 липня 2012 року» замість «12 липня 2011 року», оскільки договір має виправлення, на висновки судів не впливають. Указані відомості ОСОБА_3, крім його усних пояснень, жодними доказами не спростовано, зокрема він не надав суду власну копію екземпляра цього договору. Крім того, жодних наслідків, які б могли вплинути на інше тлумачення змісту договору, у тому числі стосовно прав та обов'язків його сторін, заявником не наведено, що свідчить про формальний характер указаного доводу.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, яка передбачає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, поки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, обов'язки підлягають виконанню.

Доводи скарги про невідповідність фактичним обставинам справи висновків апеляційного суду щодо особистого прийняття ОСОБА_3 рішень на виконання укладеного договору та одноособового розпоряджання ним грошовими коштами товариства суперечать поясненням відповідача, наданим ним під час судових засідань у судах як першої, так і апеляційної інстанцій.

Також підлягають відхиленню доводи касаційної скарги про те, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів передачі ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 28 000 грн, з посиланням на відсутність відповідної розписки у матеріалах справи. Умовами договору про співробітництво передбачено положення про внесення ОСОБА_1 28 000 грн, які складають 40 % від загальної суми спільного інвестування.

Аргументи заявника щодо неврахування судами під час розгляду справи постанови Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі

№ 6-104цс13 про необхідність застосування до спірних правовідносин положень ЦК України про право спільної власності, та, як наслідок, - звернення до суду з позовом про його поділ, а не про стягнення коштів, не є переконливими. Відомостей про наявність будь-якого майна, придбаного за рахунок інвестованих сторонами у справі коштів, матеріали справи не містять. А посилання заявника на купівлю трьох терміналів за кошти учасників лише підтверджує правильність висновків апеляційного суду про отримання, у тому числі від позивачки, спірних коштів.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, що на стадії перегляду справи у касаційному порядку нормами чинного ЦПК України не передбачено.

Таким чином, доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з положеннями статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк