Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 464/7238/15-ц

провадження № 61-21946св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Шумської Н. Л., Цяцяк Р. П., Шеремета Н. О., від 16 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивовано тим, що 19 березня 2008 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»; банк) та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1301/0308/71-027, за умовами якого банк відповідачу кредит у розмірі 60 000 доларів США із сплатою 11,9% річних за користування кредитом терміном до по 18 березня 2038 року.

Із метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 19 березня 2008 року між банком та позичальником укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 яка належить іпотекодавцеві на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області 19 березня 2008 року за № 639.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» змінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора у зобов'язанні за кредитним договором та набуває права вимоги від відповідача належного та реального виконання обов'язків по договору кредиту та забезпечувальним договором, який посвідчений приватним нотаріусом 25 травня 2012 року за № 1306,1307.

У зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, станом на 28 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 902 988 грн 08 коп., з яких: за тілом кредиту - 813 904 грн 79 коп. та за відсотками - 89 083 грн 29 коп., позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки та, відповідно до пункту 12 іпотечного договору, застосувати спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі банку права власності на предмет іпотеки (квартиру) в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 15 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Законом України «Про іпотеку» не передбачено визнання та реєстрації права власності на нерухоме майно за іпотекодержателем на підставі рішення суду.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 16 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено. Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позову. В рахунок погашення заборгованості у розмірі 902 988 грн 08 коп. за кредитним договором № 1301/0308/71-027 від 19 березня 2008 року визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на квартиру АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 19 березня 2008 року, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що за умовами пункту 12.3.1 іпотечного договору задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється шляхом передачі права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, визначеному статтею 37 Закону України про іпотеку», у зв'язку з чим вважав вимоги банку законними та обґрунтованими.

У січні 2017 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду Львівської області від 16 грудня 2016 року і залишити в силі рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 липня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що Законом України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на іпотечне майно на підставі рішення суду, до компетенції якого віднесено визначення способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу.

27 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Суд установив, що 19 березня 2008 року між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого за договором купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1301/0308/71-027, за умовами якого банк відповідачу кредит у розмірі 60 000 доларів США із сплатою 11,9% річних за користування кредитом терміном до по 18 березня 2038 року.

Із метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 19 березня 2008 року між банком та позичальником укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 яка належить іпотекодавцеві на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області 19 березня 2008 року за № 639.

ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконував, унаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором, яка станом на 28 липня 2015 року складає 902 988 грн 08 коп., з яких: за тілом кредиту - 813 904 грн 79 коп. та за відсотками - 89 083 грн 29 коп.

Як убачається з пункту 11 іпотечного договору, укладеного між банком та позичальником 19 березня 2008 року, іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки невиконання іпотекодавцем основного зобов'язання повністю або частково, у тому числі якщо іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, а також в інших випадках.

Відповідно до пункту 12 іпотечного договору за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно пункту 12.3.1 іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». При цьому, вважається що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена на підставі висновку незалежного експерта-суб'єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб'єкта оціночної діяльності. При цьому, сторони домовляються, що кандидатура незалежного експерта-суб'єкта оціночної діяльності визначається іпотекодержателем. При оцінці предмета іпотеки незалежний експерт повинен використовувати всі методики оцінки, які будуть передбачені діючим законодавством на момент оцінки. Якщо фактичний розмір заборгованості позичальника за основним зобов'язанням, менший за вартість, вказану у висновку незалежного експерта-суб'єкта оціночної діяльності, іпотекодержатель перераховує різницю на поточний рахунок іпотекодавців протягом 60 банківських днів з моменту набуття у власність предмета іпотеки. Сторони, з розуміння змісту статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчать, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень пункту 12.3 цього договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав основне зобов'язання.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що вразі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що вразі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можна констатувати, що чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Разом з тим у частині першій статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6 - 1851 цс 15.

Підстав для відступу від зазначеного правого висновку не убачала і Велика Палата Верховного Суду, зазначивши у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Апеляційний суд, звертаючи стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, викладеного не врахував та, визнаючи за банком право власності на нерухоме майно, залишив поза увагою, що можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

З огляду на викладене, висновок суду апеляційної інстанції про визнання права власності за позивачем на іпотечне майно є помилковим та таким, що не ґрунтується на вимогах закону.

Натомість, з'ясувавши характер спірних правовідносин та врахувавши норму права, яка підлягає застосуванню, суд першої інстанції вірно вважав, що Законом України «Про іпотеку» не передбачено визнання та реєстрації права власності на нерухоме майно за іпотекодержателем на підставі рішення суду, у зв'язку з чим обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 16 грудня 2016 року скасувати, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 липня 2016 року залишити в силі.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 16 253 грн. 78 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване судове рішення втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило