Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 359/10168/16-ц

провадження № 61-28119 св 18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В.О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2017 року у складі судді Муранової-Лесів І. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 09 червня 2017 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Голуб С. А., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом про розірвання шлюбу з ОСОБА_5 Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 04 серпня 2001 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції зареєстровано шлюб між позивачем, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується актовим записом №217. Від спільного шлюбу позивач та відповідач мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Спільне життя ОСОБА_4 з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейні відносини та сімейні обов'язки, що стосуються ведення спільного господарства.

Фактичні шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинені з березня 2012 року, спільне господарство не ведеться. Спору про поділ майна немає. Діти залишаються проживати з ОСОБА_5 Остання заперечує проти розірвання шлюбу.

Враховуючи зазначене, позивач просив розірвати шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_5, зареєстрований Бориспільським міськрайнним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2017 року позов задоволено повністю. Розірвано шлюб між ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований 04 серпня 2001 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис №217.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що з березня 2012 року позивач тривалий час проживає і працює за межами України, що підтверджується долученими до матеріалів справи довідками з місця роботи та копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон, а також з визнання сторонами факту непідтримання подружніх стосунків, дійшов висновку, що примирення між сторонами неможливе, а визнання позову відповідачем не суперечить чинному законодавству та не порушує права та законні інтереси інших осіб.

Суд першої інстанції, з урахуванням частини першої статті 24 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дійшов висновку, що сім'я сторін фактично розпалась, шлюб існує формально, тому подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 09 червня 2017 року апеляційну скаргу позивача відхилено. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2017 року залишено без змін.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що подальше спільне життя подружжя неможливе, оскільки сім'я фактично розпалося, існує лише формально, сторони тривалий час не підтримують шлюбні відносини та не ведуть спільне господарство.

Судом апеляційної інстанції враховано, що шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги про те, що в описовій частині рішення суду першої інстанції відсутні жодні посилання на докази сторін про обставини щодо фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства з 2012 року, документальне підтвердження яких відсутнє, є необґрунтованими, оскільки сам позивач у позовній заяві зазначив, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені з березня 2012 року, спільне господарство не ведеться (т. 1 а. с. 2-3).

Разом з тим, апеляційним судом встановлено, що відповідачем до суду першої інстанції надано клопотання про розгляд справибез її участі, в якому також зазначено про фактичне припинення шлюбних відносинміж сторонами з 2012 року (т. 1 а. с. 208-209).

Представником позивача 27 лютого 2017 року подано клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, в якому зазначено, що з 2012 року позивач у справі проживає з іншою жінкою за межами України (т. 1 а. с.41-42). 27 лютого 2017 року представником позивача подано клопотання про долучення доказів про окреме проживання позивача та відповідача, починаючи з березня 2012 року, що підтверджується долученими до матеріалами справи довідками з місця роботи та проживання позивача, копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон (т. 1 а.с.49-96).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що твердження ОСОБА_4 про нез'ясування судом першої інстанції важливих обставин справи є необгрунтованими, а інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для зміни описової частини рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2017 року.

21 травня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У поданій у червні 2017 року касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2017 року, ухвалу Апеляційного суду Київської області від 09 червня 2017 року та передати справу на новий розгляд.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції не досліджено обставин щодо фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства з 2012 року, не враховано пояснення сторін, допитаних як свідків, щодо зазначених вище обставин, розглянуто справу за відсутності сторін, чим порушено норми статей 213, 241 ЦПК України 2004 року.

У провадженні Дарницького районного суду міста Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, у зв'язку з чим встановлені судом першої інстанції 21 березня 2017 року обставини щодо часу фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами та введення спільного господарства, які не доводились сторонами, не підлягатимуть доказуванню у вказаній судовій справі про поділ майна, що порушить права позивача та відповідача.

Суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що час припинення спільного ведення господарства та час фактичного припинення шлюбних відносин судам необхідно встановлювати при вирішенні спору між подружжям про поділ майна, оскільки у справах про розірвання шлюбу вказані обставини не мають істотного значення.

Зазначені в описовій частині рішення першої інстанції обставини можуть бути використані відповідачем надалі при вирішенні питання про поділ спільного майна подружжя, і це може призвести до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення суду під час розгляду іншої цивільної справи, що є недопустимим.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що зазначені в описовій частині рішення суду першої інстанції обставини про припинення фактичних шлюбних відносин та ведення спільного господарства з березня 2012 року не стосуються предмета доказування у справі про розірвання шлюбу і відповідно до частини третьої статті 58 ЦПК України 2004 року не повинні братися судом до уваги під час розгляду справи про розірвання шлюбу.

Суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що факт подання апеляційної скарги з проханням виключити із рішення суду першої інстанції обставини, які суд вважав встановленими, свідчить про те, що позивач не визнає ці обставини, а тому вони підлягають доказуванню.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції порушено частину другу статті 303 ЦПК України 2004 року, зокрема залишено поза увагою клопотання позивача про долучення до матеріалів справи письмових доказів: копії ухвали Дарницького суду міста Києва про відкриття провадження у справі про поділ майна між сторонами, довідки Прикордонної служби України, яка свідчить про частоту і регулярність приїзду в Україну позивача, а також письмові показання свідків, які проживають в одному під'їзді із позивачем та відповідачем, що спростовують обставини про фактичне припинення шлюбних відносин і ведення спільного господарства із 2012 року. Поважність причин неподання зазначених доказів до суду першої інстанції обґрунтована тим, що на час прийняття рішення останнім у позивача не було вказаних документів, а також не було потреби у їх поданні, оскільки вони спростовували обставини, які не є предметом доказування у справі про розірвання шлюбу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач та відповідач зареєстрували шлюб 04 серпня 2001 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області, про що зроблений актовий запис № 217.

Від шлюбу мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4. Наведене підтверджується відповідними свідоцтвами про шлюб та про народження, копії та оригінали яких долучені до матеріалів справи (т. 1 а.с.5-7, 99-101).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами визнано тривале непідтримання подружніх стосунків.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач визнала позов та просила задовольнити його.

Судами також встановлено, що сім'я сторін фактично розпалася, існує лише формально і зберегти її неможливо, оскільки сторони тривалий час не підтримують шлюбно-сімейні стосункита не ведуть спільне господарство. Спільне життя подружжя надалі є неможливим.

Враховуючи зазначене, Верховний Суд бере до уваги, що у позовній заяві позивача та у поданих до суду письмових клопотаннях сторони зазначили про фактичне припинення шлюбних відносин з 2012 року.

Частина третя статті 56 СК України передбачає право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини.

Згідно із частиною другою статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя (частина перша статті 112 СК України).

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина друга статті 112 СК України).

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції зазначив, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Заявляючи клопотання про розгляд справи без його участі, позивач надав докази, які досліджено судом першої інстанції, а саме: довідки з місця його роботи та проживання, копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон (т. 1 а. с. 49-96), диск з відеозаписом особистих його пояснень, який був залучений до матеріалів справи за клопотанням позивача від 11 березня 2017 року (т. 1 а. с. 158-162).

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що судом першої інстанції не враховано показання сторін, допитаних як свідків, щодо зазначених вище обставин, розглянуто справу за відсутності сторін, чим порушено норми статей 213, 241 ЦПК України 2004 року спростовуються наявністю в матеріалах справи клопотання про розгляд справи за відсутності позивача від 11 березня 2017 року (т. 1 а. с. 168-170), заяви про розгляд справи за відсутності сторони позивача від 14 березня 2017 року (т. 1 а. с. 183-184), заяви про розгляд справи за відсутності сторони позивача від 21 березня 2017 року (т. 1 а. с. 205-206).

Згідно із журналом судового засідання від 21 березня 2017 року справу розглянуто за відсутності сторін. До суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності (т. 1 а. с. 212). Відповідно до вказаного журналу судового засідання свідків під час розгляду справи залучено не було.

Отже, суд не порушив право сторін на судовий розгляд, оскільки останні просили суд розглядати справу без їхньої участі, реалізували свої процесуальні права відповідно до статті 27 ЦПК України 2004 року.

Згідно із частиною першою статті 60 ЦПК 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Твердження позивача про те, що подання ним апеляційної скарги з проханням виключити із описової частини рішення суду першої інстанції посилання на висновок суду про припинення шлюбних відносин, введення спільного господарства з березня 2012 року, свідчить про те, що він не визнає ці обставини, а тому вони підлягають доказуванню, є необґрунтованими. У касаційній скарзі позивач не навів такі доводи та аргументи, які б спростували його твердження у позовній заяві, а також обох сторін у письмових доказах, наданих суду, що фактичні шлюбні відносини припинено з березня 2012 року.

Суд першої інстанції з урахуванням тверджень, доводів сторін, а також наданих ними доказів розглянув спір без участі сторін, за їхнім клопотанням.

У справі про розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя суд визначає предмет доказування на підставі статті 112 СК України. Водночас суд касаційної інстанції зазначає, що сімейне законодавство не визначає конкретний перелік фактів, встановлення яких є підставою для розірвання шлюбу. Такий перелік фактів залежить від того, чи є взаємна згода подружжя на розірвання шлюбу, чи є у подружжя спільні неповнолітні діти.

Відповідно до статті 112 СК України суд під час розгляду справи про розірвання шлюбу встановлює причини та мотиви його припинення, зокрема може встановити час фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_9 посилається на те, що в описовій частині рішення суду першої інстанції відсутні посилання суду на докази сторін, що шлюбні відносини між сторонами та ведення спільного господарства припинено з 2012 року і вважає, що такі повинні були виключені судом апеляційної інстанції.

Відповідно до частини статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Верховний Суд виходить з того, що у рішенні суду першої інстанції не встановлено конкретну дату припинення сімейних і подружніх стосунків між сторонами, а лише зазначено, що: «…..та обставина, що позивач тривалий час проживає та працює за межами України, починаючи з 2012 року, підтверджується долученими до матеріалами справи довідками з місця роботи та проживання позивача, копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон. Внаслідок зазначених обставин сім'я подружжя фактично розпалась, а шлюб існує формально, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін».

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд у судовому рішенні зазначав про твердження сторін щодо дати - березня 2012 року у письмових доказах, і дійшов висновку, що є надуманими твердження ОСОБА_4 про недослідження судом важливих обставин справи.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування судових рішень у справі про розірвання шлюбу, зміст рішення щодо встановлення обставин справи є власним тлумаченням позивача.

Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов'язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання (частина друга статті 208, частина перша статті 212, частина перша статті 304 ЦПК України 2004 року).

Посилання у касаційній скарзі про порушення судом апеляційної інстанції частини другої статті 303 ЦПК України 2004 року, зокрема залишення поза увагою у судовому засіданні 09 червня 2017 року клопотання позивача про доручення до матеріалів справи письмових доказів є необґрунтованими, оскільки згідно із журналом судового засідання від 09 червня 2017 року суд апеляційної інстанції вирішив зазначене клопотання і відхилив його.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо встановлення неможливості збереження шлюбу між сторонами, а отже, його розірвання.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 09 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В.О. Кузнєцов

Г.І. Усик