АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 757/17820/17-ц Головуючий у 1-й інстанції суддя: Підпалий В.В.

13 вересня 2018 року м. Київ

Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року в справі за позовом Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року Київський міський центр зайнятості звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та просив стягнути з відповідача виплачену йому допомогу по безробіттю у розмірі 37 623,47 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21.05.2018 позовну заяву задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Київського міського центру зайнятості виплачену йому допомогу у розмірі 37 623,47 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Держави судовий збір в розмірі 1 600 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що наявність реєстрації відповідача як суб'єкта підприємницької діяльності не є фактом виконання безробітним оплачуваної роботи (надання послуг). Зазначає, що не повідомлення відповідачем позивача про наявність реєстрації суб'єкта підприємницької діяльності не свідчить про подання особою недостовірних даних та документів, на підставі яких було прийнято рішення про надання їй статусу безробітного, призначення матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг. Вказує, що ненадання інформації про вказану реєстрацію ФОП було пов'язано з добросовісною помилкою відповідача, якої він припустився 26.05.2016 під час подачі відповідної заяви до Печерського РЦЗ, а не з його бажанням ввести цей орган в оману.

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7390/2018
У відзиві на апеляційну скаргу Київський міський центр зайнятості просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. Зазначив, що на момент звернення до центру зайнятості, відповідач був зареєстрований як фізична особа-підприємець, отже не мав права на отримання статусу безробітного, у зв'язку з чим незаконно отримував допомогу по безробіттю.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно з ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Пунктом 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку з чим, справа підлягає розгляду Апеляційним судом м. Києва.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1 підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просили останню задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Представник Київського міського центру зайнятості заперечувала проти апеляційної скарги та просила її залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач в добровільному порядку не відшкодував незаконно отримані кошти, а тому вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 26.05.2016 року по 13.02.2017рокув Печерському районному центрі зайнятості міста Києва на обліку перебув ОСОБА_2 (а. с. 7). 26.05.2016 ОСОБА_2 подав до Печерського районного центру зайнятості міста Києва відповідну заяву для отримання статусу безробітного, в якій власноруч зазначив інформацію про те, що він не є зареєстрованим як суб'єкт підприємницької діяльності (а. с. 8-9).

Наказом Печерського районного центру зайнятості міста Києва від 01.06.2016 № НТ 160601, ОСОБА_2 був наданий статус безробітного з 26.05.2016, а також на підставі наказу від 02.06.2016 № НТ160602 відповідно до ст. 22, 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та п. 2.1 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 20.11.2000 року № 307, Відповідачу було призначено допомогу по безробіттю з 02.06.2016 (а. с.10).

Як зазначає Позивач, відповідно до пп. 18 п. 2 ст. 22 Закону України «Про зайнятість населення», та згідно з Порядком розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України №60/62 від 13.02.2009, стосовно Відповідача проведено розслідування страхового випадку.

В результаті розслідування Печерським районним центром зайнятості міста Києва було проведено перевірку достовірності даних на підставі первинних документів, про що складено Акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення від 13.02.2017 № 59, згідно якого встановлено, що громадянин ОСОБА_2 на момент реєстрації як безробітного та в період одержання допомоги по безробіттю в Печерському районному центрі зайнятості міста Києва був зареєстрований як фізична особа-підприємець в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань з 15.03.2000 (а. с. 16).

На момент звернення до центру зайнятості - 26.05.2016, Відповідач був зареєстрований як фізична особа-підприємець та не мав права на отримання статусу безробітного.

13.02.2017 ОСОБА_2 на прийомі в центрі зайнятості надав завірену копію свідоцтва про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи-підприємця, ідентифікаційний номер суб'єкта підприємницької діяльності в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів за № від 15.03.2002 (а. с. 13-15).

Під час реєстрації як безробітного в Печерському районному центрі зайнятості Відповідач даний факт приховав.

Відповідно до пп. 8 п. 1 ст. 45 Закону України «Про зайнятість населення» та пп. 8 п.1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», абзацу 19 пп. 1 п. 37, пп. 2 п. 37 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 р. № 198, наказом Печерського районного центру зайнятості міста Києва № НТ170213 від 13.02.2017 ОСОБА_2 припинено реєстрацію безробітного з 13.02.2017 та припинено виплату допомоги по безробіттю з 06.02.2017.

За період з 25.06.2016 року по 13.02.2017 року ОСОБА_2 була нарахована та виплачена допомога по безробіттю у розмірі 37 623, 47 грн. Відповідно до довідки розрахунку затрат коштів на виплату матеріального забезпечення по гр. ОСОБА_2 № 05-350 від 14.02.2017 року (а. с. 18).

15.02.2017 Відповідач особисто отримав лист №07-351 від 14.02.2017 про необхідність добровільно відшкодувати незаконно отримані кошти в розмірі 37 623, 47 грн. (а. с. 19), проте останній залишився без задоволення.

Враховуючи, що відповідач кошти в добровільному порядку не відшкодував, позивач звернувся із відповідним позовом до суду.

Згідно з п. 2 ч. 1ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» безробітним визнається особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи. Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» видами забезпечення є допомога безробіттю.

Згідно з п. 18 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про зайнятість населення» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, його територіальні органи відповідно до покладених на них завдань проводить розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади у сфері соціальної політики, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та Пенсійним фондом України. Таке розслідування здійснюється шляхом звіряння даних, зазначених у документах страхувальника, з базою даних центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та Пенсійного фонду України, а у разі потреби - шляхом проведення виїзних планових та позапланових перевірок страхувальників.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що безробітним особам центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, надається допомога по безробіттю.

Матеріали справи свідчать, що відповідно до пп. 18 п. 2 ст. 22 Закону України «Про зайнятість населення», та згідно з Порядком розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України №60/62 від 13.02.2009, стосовно Відповідача проведено розслідування страхового випадку. В результаті розслідування Печерським районним центром зайнятості міста Києва було проведено перевірку достовірності даних на підставі первинних документів, про що складено Акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення від 13.02.2017 № 59, згідно якого встановлено, що громадянин ОСОБА_2 на момент реєстрації як безробітного та в період одержання допомоги по безробіттю в Печерському районному центрі зайнятості міста Києва був зареєстрований як фізична особа-підприємець в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань з 15.03.2000 (а. с. 16).

Згідно з п. 8 ст. 31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі, зокрема, призначення виплати на підставі документів, що містять неправдиві відомості.

Відповідно до п. п. 2, 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно давати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Згідно з п. п. 6, 8 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України №60/62 від 13.02.2009 у разі встановлення центром зайнятості відповідно до цього Порядку належності безробітної особи до категорії зайнятих така особа знімається з обліку як безробітна в установленому законодавством порядку та повертає суму незаконно отриманого матеріального забезпечення і вартості наданих соціальних послуг з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати матеріального забезпечення та надання соціальних послуг.

У разі неповернення коштів у встановлений строк стягнення таких коштів здійснюється у судовому порядку відповідно до законодавства.

Встановлено, що 26.05.2016 ОСОБА_2 подав до Печерського районного центру зайнятості міста Києва відповідну заяву для отримання статусу безробітного, в якій власноруч зазначив інформацію про те, що він не є зареєстрованим як суб'єкт підприємницької діяльності (а. с. 8-9).

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що при зверненні до Центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного і призначення допомоги по безробіттю ОСОБА_2 надав неправдиві відомості, що впливали на умови незаконної виплати, що є підставою для стягнення суми виплаченої йому допомоги у розмірі 37 623,47 грн.

Враховуючи вищевикладене та те, що судом першої інстанції встановлено, що відповідач в добровільному порядку не відшкодував незаконно отримані кошти, колегія суддів вважає висновки суду про задоволення позовної заяви правильними.

Доводи апеляційної скарги про те, що реєстрації відповідача як суб'єкта підприємницької діяльності не є фактом виконання безробітним оплачуваної роботи не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» до зайнятого населення належать, зокрема, особи, які забезпечують себе роботою самостійно.

Таким чином, особа, зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності, не може бути визнана безробітною і не має права на виплату допомоги по безробіттю.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що неповідомлення про наявність реєстрації відповідача, як суб'єкта підприємницької діяльності не свідчить про подання особою недостовірних даних та було пов'язано з добросовісною помилкою відповідача не спростовують висновків суду, враховуючи вищевикладене та те, що на час надання допомоги ОСОБА_2 по безробіттю, останній не набув такого статусу, а тому безпідставно отримував кошти.

За наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність передбачених ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» підстав для стягнення із ОСОБА_2 отриманої соціальної допомоги.

Отже, вимоги апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 17.09.2018.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк