Справа № 161/6766/18
Провадження № 2/161/2297/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2018 року м.Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Черняка В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Новаковської В.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача ПАТ «Дельта банк» - ОСОБА_2,

представника відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «Приватбанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Другий відділ державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області, ОСОБА_7 про звільнення майна з арешту,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «Приватбанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Другий відділ державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області, ОСОБА_7 про звільнення майна з арешту.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 31.05.2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк») та ОСОБА_5 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0. З метою забезпечення виконання зобов'язань по вищевказаному кредитному договору між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_5 31.05.2007 року укладено договір іпотеки № б/н, зареєстрований в реєстрі за № 1390 згідно умов якого ОСОБА_5 та ОСОБА_7 передали в іпотеку нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру НОМЕР_1, загальною площею 65, 1 кв.м., житловою площею 38, 2 кв.м., що належить їм на праві влсності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

16.03.2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу майнових прав за Кредитним договором № 0 від 31.05.2007 року та договір купівлі-продажу майнових прав за Іпотечним договором № б/н від 31.05.2007 року.

На даний час, набувши статус нового кредитора, позивач виступає іпотекодержателем майна, переданого в іпотеку.

ОСОБА_4, як іпотекодержатель, разом з іпотекодавцем - ОСОБА_5 (відповідачем у справі) дійшли згоди щодо добровільної реалізації заставного майна і часткового погашення заборгованості за кредитним договором, однак на вищевказане майно, що перебуває в іпотеці ОСОБА_4 накладено арешти.

Зазначає, що ОСОБА_4, як іпотекодержатель нерухомого майна, має першочергове право на задоволення своїх вимог за рахунок Предмету іпотеки.

Заборгованість ОСОБА_5 перед позивачем станом на 16.03.2018 року становить 3 768 615, 25 грн. Вартість предмету іпотеки згідно експертного висновку про вартість об'єкта оцінки станом на 27.04.2018 року складає 478 400, 00 грн., що є меншою за суму заборгованості за Кредитним договором.

З огляду на наведене, просить звільнити з-під арешту заставне майно, на яке Другим відділом державної виконавчої служби міста Луцьк ГТУЮ у Волинській області було накладено арешти на підставі наступних постанов:

- постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження: ВП № 39495079, виданої 08.09.2014 року старшим державним виконавцем Шпіруком В.Ю., накладено арешт на все нерухоме майно, крім квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (номер запису обтяження: 6926083, зареєстровано 08.09.2014 року);

- постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження: ВП № 49099701, виданої 26.10.2015 року заступником начальника ОСОБА_8, накладено арешт на все нерухоме майно в межах суми 48 052, 04 грн. (номер запису обтяження: 12004310, зареєстровано 11.11.2015 року);

- постанови про арешт майна боржника: ВП № 53765085, виданої 13.04.2017 року головним державним виконавцем Капітан М.В., накладено арешт на все нерухоме майно в межах суми боргу 101 183, 50 грн. (номер запису обтяження: 20009209, зареєстровано 18.04.2017 року).

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в заяві.

Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» в судовому засіданні та в письмовому відзиві позов вважає безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення, посилаючись на наступне:

-кредитором у кредитних зобов'язаннях може виступати виключно банк або інша банківська установа. Наявність кредитора - фізичної особи суперечить суті кредитних правовідносин;

-позивачем не надано жодних доказів, що станом на момент звернення з позовом до суду у боржника ОСОБА_5 перед ОСОБА_4 наявна або відсутня заборгованість за кредитним договором (первинних бухгалтерських документів: виписок по рахунках позичальника про рух коштів, меморіальних ордерів, чеків, платіжних доручень, прибуткових касових ордерів).

-банківською установою здійснено плату за фінансування у зв'язку з відступленням права вимоги у виді дисконтування суми боргу в розмірі, який більш ніж в п'ять разів перевищує розмір самого фінансування;

-фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, а не фізична особа.

-позивачем не надано суду доказів направлення та отримання іпотекодавцем повідомлення з вимогою усунення порушення кредитного зобов'язання та повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, а також доказів реагування на ці повідомлення з боку іпотекодавця.

Представник відповідача ПАТ «Дельта банк» в судовому засіданні вказав, що не є відповідачем, оскільки майнові права по даному кредиту були передані (продані) ОСОБА_4

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не прибула, хоча належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення рекомендованої кореспонденції.

Представник третьої особи Другого ВДВС міста Луцьк ГТУЮ у Волинської області та третя особа ОСОБА_7 в судове засідання не з'явились, хоча належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення рекомендованої кореспонденції.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши подані документи і матеріали, суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити з таких підстав.

За правилами ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення з-під арешту.

Судом встановлено, що 31 травня 2007 року між Акціонерним комерційним банком інноваційним банком «Укрсиббанк» правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого остання отримала кредит на суму 50000 доларів США (а.с.6-8).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між сторонами був укладений договір іпотеки №б/н, зареєстрований в реєстрі №1390 (а.с. 11-13). Предметом договору іпотеки була однокімнатна квартира АДРЕСА_1 та належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_7

На підставі договорів купівлі-продажу майнових прав №319/К за кредитним договором № 0 від 31.05.2007р. та додатками до нього та купівлі-продажу майнових прав за іпотечним договором №б/н від 31.05.2007р. ПАТ «Дельта Банк» відступив ОСОБА_4 право вимоги за вказаними договорами, внаслідок чого відбулася зміна кредитора у зобов'язанні іншою особою (відступлення права вимоги) (а.с.14-21).

Постановою державного виконавця від 08.09.2014 року було накладено арешт на нерухоме майно, крім квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3, яке належить ОСОБА_5 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке їй належить (а.с. 22).

Крім того, на підставі постанови державного виконавця від 26.10.2015 року накладено арешт на все майно ОСОБА_5 у межах суми звернення стягнення 48052,04 грн. та заборонено здійснювати його відчуження (а.с.23).

13 квітня 2017 року постановою державного виконавця накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_5 (а.с.24).

Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що позивач не наділений правом вимоги щодо спірного нерухомого майна, які належать виключно власнику майна, а наявність арештів, які просить скасувати позивач жодним чином не порушують приорітетного права іпотекодержателя на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Станом на час розгляду справи інформації про розмір заборгованості по кредиту позивачем не подано.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку», в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням.

Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Таким чином, посилання позивача на Закон України «Про іпотеку» як на підставу задоволення заявлених у даному позові вимог про звільнення майна з-під арешту, є безпідставним.

Так, зокрема ч. І ст.37 Закону передбачає, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Яким в поданому позивачем іпотечному договорі розділ 5 визначає укладення окремого договору.

Позивач вимог щодо визнання за ним права власності на предмет іпотеки або задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки не заявляв.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободі.

Відповідно до ч.1ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідно до ст.ст.1, 9, 38 Закону України «Про іпотеку» право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві не передбачає переходу до нього прав, пов'язаних з володінням заставним майном, а отже позивач не наділений правом вимоги, щодо спірного майна, тому позовні вимоги про виключення його з-під арешту є безпідставними.

Отже, накладення державним виконавцем арештів на майно боржника не порушує пріоритетного права позивача на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок спірного майна, однак якщо сторони виконавчого провадження вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до Цивільно-процесуального Кодексу, порушено їх права чи свободи, вони мають право звернутися до суду зі скаргою в порядку, визначеному ЦПК України.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивач не навів жодних правових підстав для зняття арешту зі спірного майна, накладеного постановами державних виконавців, а тому в позові слід відмовити.

На підставі Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про іпотеку», керуючись ст.ст. 10, 12, 77, 78, 263, 265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «Приватбанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Другий відділ державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області, ОСОБА_7 про звільнення майна з арешту - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 12.06.2018 року.

Суддя Черняк В.В.