Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 183/4406/16

провадження № 61-472 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., ЛеськоА. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
відповідач-ОСОБА_7,
третя особа-Новомосковська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі суддів: Веренко О. П., Городничої В. С., Лаченкової О. В., від 15 листопада 2017 року.

Встановив:

У серпні 2016 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, третя особа - Новомосковська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом частково недійсним, визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування за законом.

Позовна заява ОСОБА_6 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дід - ОСОБА_8 Після смерті діда відкрилася спадщина на належний йому житловий будинок на АДРЕСА_1. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті діда позивача були: батько позивача (син спадкодавця) - ОСОБА_9; дружина померлого діда - ОСОБА_10, яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. Син спадкодавця та батько позивача ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_6 є спадкоємцем першої черги за правом представлення після смерті діда ОСОБА_8 відповідно до статті 1266 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Позивач зазначила, що на момент смерті діда вона була неповнолітньою, їй виповнилося тільки 12 років, а тому за законом (частина четверта статті 1268 ЦК України) вона вважається такою, що прийняла спадщину діда.

06 липня 2016 року ОСОБА_6 звернулася до Новомосковської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після діда ОСОБА_8, однак нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний вище житловий будинок на АДРЕСА_1 з тих підстав, що на момент смерті ОСОБА_8 за місцем його проживання була зареєстрована лише його дружина ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, і 28 жовтня 2008 року ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на цей житловий будинок без урахування спадкових прав спадкоємця першої черги за правом представлення - ОСОБА_6

На підставі наведеного ОСОБА_6 просила суд: визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_7 28 жовтня 2008 року Новомосковською державною нотаріальною конторою за № 2-6024, відповідно до якого ОСОБА_7 став власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_6 право власності на ? частину вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом за правом представлення після смерті діда ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2017 року позов задоволено. Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_7 28 жовтня 2008 року Новомосковською державною нотаріальною конторою за № 2-6024, відповідно до якого ОСОБА_7 став власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування після смерті матері, ОСОБА_10, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3, - в частині визнання за ОСОБА_7 права власності на ? частину вказаного житлового будинку. Визнано за ОСОБА_6 право власності на ? частину спірного житлового будинку № 27 з господарськими будівлями та спорудами, який складається з: житлового будинку - літ. А житловою площею 26,7 кв. м, загальною площею 71,8 кв. м; літньої кухні - літ. Б; колодязя - літ. к; зливної ями - літ. я; огорожі - № 6, який розташований на земельній ділянці площею 620 кв. м (держфонд), в порядку спадкування за законом за правом представлення після смерті діда ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до частини четвертої статті 1268 ЦК України позивач вважається такою, що прийняла спадщину померлого діда, а тому оспорюване свідоцтво про право на спадщину, видане 28 жовтня 2008 року ОСОБА_7 В без урахування обов'язкової частки позивача у спадковому майні померлого діда, є частково недійсним. Також суд дійшов висновків, що позивач є спадкоємцем за законом за правом представлення, а тому має право на ? частину спадкового майна діда в порядку спадкування за законом.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2017 року рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2017 року скасовано та ухвалено у справі нове рішення про відмову в позові. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 606 грн 32 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що норми частини четвертої статті 1268 ЦК України не звільняють малолітнього спадкоємця, або його законних представників від обов'язку подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори в тих випадках, коли до складу спадщини входить майно, права на яке вимагають свого включення у свідоцтво про право на спадщину (права власності на нерухоме майно, права на вклад, права інтелектуальної власності тощо). У цьому випадку законні представники позивача такої заяви не подавали, позивач досягла повноліття в 2009 році, однак із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини звернулася лише в 2016 році, з пропуском шестимісячного строку на подання відповідної заяви, і з позовом до суду про визначення додаткового строку для прийняття спадщини не зверталася. Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновків, що цей позов є передчасним, а тому відмовила в його задоволенні.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить скасувати рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2017 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_6 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків про передчасність та безпідставність цього позову, оскільки факт прийняття позивачем спадщини померлого діда підтверджується прямою нормою закону, зокрема частиною четвертою статті 1268 ЦК України, і нотаріус відмовив позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину не з підстави пропуску нею строку на прийняття спадщини, а з підстави видачі свідоцтва на спадщину на користь відповідача у справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

21 грудня 2017 року касаційну скаргу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 лютого 2018 року, крім іншого, відкрито касаційне провадження у справі, роз'яснено учасникам справи право на подання відзиву на касаційну скаргу.

Правом на подання відзиву на касаційну скаргу учасники справи не скористалися.

Ухвалою Верховного Суду від 17 серпня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає задоволенню з таких підстав.

Між сторонами існує спір щодо спадкового майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 у вигляді ? частини будинку на АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами. Позивач вважає, що має право на таке спадкове майно на підставі частини четвертої статті 1268 ЦК України, частини першої статті 1266 ЦК України.

Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_6 народилася 25 квітня 1991 року, її батьком є ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Батьком ОСОБА_9 є ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, та з цього часу відкрилася спадщина на належне йому майно у вигляді будинку на АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами (а. с. 11). Тобто ОСОБА_8 є дідом позивача, і на момент його смерті ОСОБА_6 виповнилося 12 років (малолітня особа). На момент смерті ОСОБА_8 з ним була зареєстрована його дружина ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3. Після смерті ОСОБА_10 право власності на спірний будинок на АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами набув у порядку спадкування ОСОБА_7 на підставі оспорюваного у цій справі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 жовтня 2008 року.

Як роз'яснено у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року відносини спадкування регулюються чинним на той час законодавством, зокрема, відповідними правилами Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України.

Оскільки шестимісячний строк на прийняття спадщини померлого ОСОБА_8 не закінчився до 01 січня 2004 року (стаття 549 ЦК УРСР, стаття 1270 ЦК України), то до спірних правовідносин підлягає застосуванню ЦК України.

Відповідно до вимог частини першої статті 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Таким чином посилання позивача на наявність у неї спадкових прав за правом представлення після смерті діда є обґрунтованими.

Спірним у цій справі є питання щодо прийняття позивачем спадщини померлого діда, оскільки відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України лише спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до частин четвертої та п'ятої статті 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Апеляційний суд правильно зазначив у судовому рішенні, що частина четверта статті 1268 ЦК України встановлює додаткові гарантії охорони спадкових прав малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб, а також осіб з обмеженою дієздатністю. Зазначені особи вважаються такими, що прийняли спадщину завжди, крім випадків їхньої відмови від спадщини, а щодо малолітніх та недієздатних осіб - відмови, здійсненої від їхнього імені батьками (усиновлювачами), опікуном з дозволу органу опіки та піклування (частини друга-четверта статті 1273 ЦК України).

Проте з міркувань практичного характеру зазначеним особам (їхнім представникам) доцільно подавати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори в тих випадках, коли до складу спадщини входить майно, права на яке вимагають свого включення у свідоцтво про право на спадщину (права власності на нерухоме майно, права на вклад, права інтелектуальної власності тощо).

Разом з тим апеляційний суд дійшов помилкових висновків щодо обов'язку звернення осіб, вказаних в частині четвертій статті 1268 ЦК України, чи їх законних представників тощо до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини чи до суду з вимогою про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини.

Частиною першою статті 1269 ЦК України визначено, що обов'язок подання заяви про прийняття спадщини покладається на спадкоємця, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем.

ОСОБА_6 прийняла відповідну спадщину в силу прямої дії норми матеріального права, а тому правила частини першої статті 1269 ЦК України на неї не поширюються.

Частиною третьою статті 1269 ЦК України передбачено право, а не обов'язок особи, яка досягла чотирнадцяти років, на подання заяви про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника, а частиною четвертою цієї норми права конкретизовано, що подання відповідної заяви від імені малолітньої, недієздатної особи має бути здійснено її батьками (усиновлювачами), опікунами.

Очевидно, що у випадках, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1269 ЦК України, врегульовано механізм реалізації спадкових прав малолітніх/неповнолітніх дітей, недієздатних осіб, який доцільно застосувати з міркувань практичного характеру, однак він не є обов'язковим за правовідносинами між сторонами у цій справі. Також цей правовий механізм може бути застосований у випадку, якщо малолітні/неповнолітні діти, недієздатні особи претендують на спадкове майно, однак питання їх права на спадкування є спірним з урахуванням різних факторів, наприклад більшої черги спадкування, наявності заповіту на іншу особу тощо.

Лише у випадках, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 ЦК України, позивач може вважатися такою, що не прийняла спадщину померлого діда, однак при розгляді цієї справи суди попередніх інстанцій не встановили, що в цьому випадку була відмова позивача чи її батьків від прийняття спадщини померлого діда.

Отже, висновки суду першої інстанції про порушення спадкових прав позивача при видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 жовтня 2008 року на користь ОСОБА_7 є обґрунтованими.

За загальним правилом частини першої статті 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними.

Суди попередніх інстанцій встановили, що спадковими правами на спірний будинок, крім позивача, наділений і відповідач у справі, та ці обставини позивач не заперечує.

За таких встановлених обставин справи, враховуючи положення частини першої статті 1278 ЦК України, і позивач, і відповідач мають право на ? частину спадкового майна померлого ОСОБА_8 кожен. Аналогічних і правильних по суті висновків дійшов і суд першої інстанції при розгляді цієї справи.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Оскільки ОСОБА_7 не мав права на спадкування ? частини спадкового майна після смерті ОСОБА_8, то суд першої інстанції дійшов правильних по суті висновків про необхідність визнання частково недійсним оспорюваного у цій справі свідоцтва про право на спадщину (щодо ? частини спірного будинку з надвірними і прибудинковими спорудами), визнання за позивачем права власності на цю частину майна в порядку спадкування за законом.

Посилання касаційної скарги на законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції про задоволення позову є мотивованими.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки суд апеляційної інстанції скасував судове рішення, яке відповідає вимогам закону, то рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню повністю із залишенням в силі судового рішення суду першої інстанції.

Судовий збір за подання касаційної скарги слід стягнути з відповідача у справі на користь особи, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2017 року скасувати і залишити в силі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2017 року.

Витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 333 грн 90 коп. за розгляд касаційної скарги стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик