Справа № 201/1630/18
Провадження № 2/201/1244/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2018 року місто Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря судового засідання Кияшко Н.В.,

позивача ОСОБА_1,

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання квартири АДРЕСА_1 його особистою власністю та позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні цією квартирою шляхом вселення, -

ВСТАНОВИВ:

16 лютого 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_5 про визнання квартири АДРЕСА_1 його особистою власністю.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві зазначає, що ним під час перебування у шлюбі із відповідачем за договором купівлі-продажу від 07 травня 2007 року було придбано квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка юридично оформлена на нього, однак фактично була придбана за кошти його сина ОСОБА_3 задля проживання останнього зі своєю сім'єю у даній квартирі. Грошові кошти, які надавались для купівлі квартири АДРЕСА_1, були отримані сином внаслідок продажу будинку, отриманого ним у спадщину 20 квітня 2007 року. Також позивач зазначає, що підтвердженням того, що на сумісні із відповідачем кошти сторони придбати спірну квартиру не мали можливості, оскільки 04 квітня 2007 року вони придбали квартиру по АДРЕСА_7 за кредитні кошти. На підставі наведених обставин позивач просив визнати за ним право особистої власності в цілому на квартиру АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судові витрати (а.с.2-4).

Окрім того, 03 серпня 2017 року відповідач ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення. В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_5 посилалася на те, що під час перебування у шлюбі із ОСОБА_1 ними за спільні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1, яка була оформлена на відповідача ОСОБА_1 11 жовтня 2016 року шлюб з відповідачем було розірвано, однак розподіл майна, набутого під час шлюбу, не проводився. Позивач зазначала, що у вищезазначеній квартирі за спільні кошти ними було проведено ремонт, придбані меблі та було вирішено здавати указану квартиру в оренду. З 2016 року позивач не має доступу до спірної квартири та випадково дізналася, що квартира здається в оренду сином позивача ОСОБА_3, на що позивач згоду не надавала (а.с.93).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2018 року цивільну справу № 201/1630/18 (провадження № 2/201/1244/2018) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання майна особистою власністю та цивільну справу № 201/11036/17 (провадження № 2/201/528/2018) за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення об'єднано в одне провадження. Цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання майна особистою власністю та за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення присвоєно єдиний номер № 201/1630/18 (провадження № 2/201/1244/2018) та передано судді Федоріщеву С.С. для розгляду (а.с.146-147).

Позивач ОСОБА_1 та його представники у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, та просили їх задовольнити. Також у матеріалах справи міститься відзив ОСОБА_1 на позовну заяву ОСОБА_5, відповідно до якого останній позовні вимоги ОСОБА_5 не визнає, та посилається на те, що спірна квартира належить йому, оскільки придбана за кошти його сина, які він отримав від продажу домоволодіння, отриманого в порядку спадкування. Саме ОСОБА_3 передав гроші продавцю за придбану квартиру, а також нею користувався та розпоряджався (а.с.120-123).

Представник ОСОБА_5 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала та заперечувала проти задоволення його позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Також у матеріалах справи містяться заперечення ОСОБА_5 проти позовних вимог ОСОБА_6, у яких зазначила, що у період з 21 вересня 2002 року по 11 жовтня 2016 року перебувала у шлюбі із ОСОБА_1 та 07 травня 2007 року ними за спільні кошти була придбана квартира АДРЕСА_1. Відповідач зазначила, що до шлюбу з позивачем у її власності з 2001 року перебувала квартира по АДРЕСА_15, яку у 2003 році відповідач реалізувала за 38 500 дол. США, після чого придбала іншу квартиру по АДРЕСА_8 за 13 000 доларів США. Оскільки вона у 2007 році мала намір придбати іншу квартиру, однак на час її купівлі квартира по АДРЕСА_8 ще не була реалізована, ОСОБА_5 04 квітня 2007 року отримала кредит в ПАТ «УкрСиббанк» для придбання квартири АДРЕСА_7. Після реалізації 20 квітня 2007 року квартири АДРЕСА_8 за 93 500 доларів США в той же день було внесено кошти в розмірі 68 900 доларів США на погашення іпотеки за квартиру АДРЕСА_7. Від продажу квартири після погашення кредиту у неї залишилось 24 600 доларів США, які були витрачені на придбання спірної квартири. Проте у 2013 році ОСОБА_1 самовільно передав ключі від квартири своєму синові, після чого вона не має доступу до квартири. ОСОБА_5 вважає квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю та просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (а.с.171-172).

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі з 21 вересня 2002 року.

Під час перебування у шлюбі за договором купівлі-продажу від 07 травня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Кретовою Н.Б. та зареєстрованим в реєстрі за № 2055, ОСОБА_1 було придбано квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до п.п. 2.1 указаного договору продаж квартири відбувся за 26403,00 грн., які отримані продавцем від покупця під час оформлення цього договору (а.с.7-8).

Також судом встановлено, що ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_8 та зареєстрованого в реєстрі за № 2469, належала на праві власності квартира АДРЕСА_9 (а.с.173). У подальшому указана квартира була відчужена ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 01 березня 2003 року (а.с.174-175).

16 квітня 2003 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу, який було посвідчено приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_10, за умовами якого ОСОБА_5 придбала квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_8 (а.с.176-177).

Окрім того, на підставі договору купівлі-продажу від 04 квітня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Римською А.В., ОСОБА_5 було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_7 (180-181). Указана квартира була придбана за кредитні кошти, що підтверджується договором іпотеки № 0/0/3 від 04 квітня 2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 (а.с.182-184)

На підставі договору купівлі-продажу від 20 квітня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Колодій Л.М., ОСОБА_5 було реалізовано квартиру за адресою: АДРЕСА_8 (а.с.178-179).

Відповідно до довідки АТ «Укрсиббанк» №68-25-23/363 від 22 серпня 2017 року, ОСОБА_5 20 квітня 2007 року було внесено 68 900, 00 доларів США в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0 (а.с.185-194).

Судом також встановлено, що синові позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною контрою 20 квітня 2007 року, належало домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_15, яке у подальшому було відчужено останнім на підставі договору купівлі-продажу від 05 травня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори (а.с.11-12).

Крім того, у судовому засіданні були допитані свідки, що надали наступні пояснення.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснив, що він є сусідом ОСОБА_1 та ОСОБА_5 по АДРЕСА_7, та знає їх з моменту придбання спірної квартири, оскільки приходив до них у гості та бачив, як вони роблять ремонт, спілкувався з ними. Зазначив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 почали робити ремонт у квартирі по вулиці Комсомольській майже одразу, як придбали зазначену квартиру. Також пояснив, що зі слів ОСОБА_5 та ОСОБА_1 він знав, що вони багато грошей витратили на ремонт.

Свідок ОСОБА_14 пояснив, що дуже давно знає ОСОБА_1 та ОСОБА_5, оскільки вони разом їздили відпочивати, дружили родинами, пояснив, що сім'я ОСОБА_5 була дуже дружньою. Також він робив ремонт у квартирах по вул. Комсомольскій та по вул. Мандриківський, які належать сторонам та пояснив, що ремонт вони почали робити відразу, може десь через тиждень після купівлі цієї квартири, на ремонт його запрошував робити ОСОБА_1, а ОСОБА_5 ремонтом не займалась. Також він пояснив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 робили ремонт в квартирі на Комсомольській за кошти, що залишились від продажу квартири на Ленінградській.

Свідок ОСОБА_15, який є другом ОСОБА_3, пояснив, що йому відомо, що у 2007 році була придбана ОСОБА_1 та ОСОБА_5 квартира на вул. Комсомольській, оскільки доставляв на цю квартиру будівельні матеріали, також зазначив, що ремонт почав робитися у цій квартири одразу після її купівлі, а чи робився ремонт у квартирі по вул. Мандриківській йому невідомо. Також він пояснив, що коли купували квартиру на вул. Мандриківській, ОСОБА_3 попросив відвезти його з грошима до нотаріальної контори. При цьому також пояснив, що зі слів ОСОБА_3 квартиру купував батько ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_16 пояснила, що вона придбала будинок у ОСОБА_3 та з його слів їй було відомо, що він продав домоволодіння, щоб купити квартиру. Також пояснила що ОСОБА_5 допомагала з продажем цього будинку, який вона придбала у ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_17 пояснила, що є дружиною ОСОБА_3 та вона разом з ним приїздила на угоду, де ОСОБА_3 передав гроші батькові. Також їй відомо, що ремонт на вул. Мандриківській був приблизно 2-3 місяці.

Свідок ОСОБА_18 є сусідкою по АДРЕСА_16, та пояснила, що під час проведення ремонту спірної квартири бачила лише ОСОБА_1, пояснила, що ніякої жінки там не бачила зовсім ніколи. Також пояснила, що в спірній квартирі проживав ОСОБА_3 зі своєю дружиною.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя

Згідно із частинами 1, 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частиною 3 ст. 61 СК України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Указані правові позиції висловлені Верховним Судом України у постановах від 01 липня 2015 року (справа №6-612цс15), від 25 листопада 2015 року (справа №6-2333цс15), від 16 грудня 2015 року (справа №6-2641цс15), від 07 вересня 2016 року (справа №6-801цс16).

Як було встановлено судом, під час придбання спірної квартири сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, тобто ОСОБА_1 було придбано нерухоме майно в інтересах сім'ї.

Судом було також встановлено, що спірну квартиру проінвестовано сторонами обопільно, та у ОСОБА_1 з ОСОБА_5 були наявні грошові кошти на придбання квартири АДРЕСА_1, оскільки від продажу ОСОБА_5 20 квітня 2007 року квартири за адресою: АДРЕСА_8 були отримані кошти, які частково пішли в рахунок погашення зобов'язань за кредитним договором, а інша їх частина була витрачена на купівлю спірної квартири.

Про наявність грошових коштів у сім'ї ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на момент придбання спірної квартири також свідчили допитані у судовому засіданні ОСОБА_13 і ОСОБА_14, які також зазначали про наявність у сторін додаткових грошових коштів для проведення ремонту у спірній квартирі та у квартирі по вул. Комсомольській.

Разом з тим суд критично ставиться до посилань, наведених у позовній заяві ОСОБА_1 та зазначені його представником у судовому засіданні щодо придбання спірної квартири за грошові кошти ОСОБА_3 - сина позивача, оскільки з наведених у позовній заяві пояснень та вказаних свідками у судовому засіданні відомостей неможливо встановити чи дійсно передавав ОСОБА_3 своєму батькові ОСОБА_1 грошові кошти, та чи були ці кошти передані саме задля купівлі квартири по АДРЕСА_17.

Факт передачі грошових коштів документально не підтверджено, хоча відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В той же час, якщо мова йде про дарування ОСОБА_3 грошових коштів своєму батькові, то відповідно до ч. 4 ст. 719 ЦК України договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі.

З іншого боку, якщо грошові кошти, за які було придбано спірну квартиру, на момент її придбання належали ОСОБА_3, то вимога позивача ОСОБА_1 про визнання права власності на цю квартиру за ним суперечить такому факту, адже за приписами ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Тобто саме покупець має сплатити за придбане майно грошові кошти, які за змістом цієї норми мають належати саме йому.

Все вищевикладене свідчить, про те, що спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_5

Щодо позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення необхідно зазначити наступне.

Згідно ст. ст. 11, 16 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини».

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні їм права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Положеннями статті 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За таких підстав, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_5 щодо усунення їй перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом її вселення, оскільки згідно з вимогами ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 57, 60 СК України, ст. 321, 368, 369, 391 ЦК України, ст. 12, 13, 76, 77, 81, 82, 89, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання квартири АДРЕСА_1 його особистою власністю відмовити.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою задовольнити та вселити ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_1.

Сягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 640 (шістсот сорок) грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 20 вересня 2018 року.

Суддя С.С. Федоріщев