Справа № 361/1582/17
Провадження № 2/361/200/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2018 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

судді - Сердинського В.С.

при секретарі - Латенко Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, стягнення грошових коштів по банківському вкладу та відшкодування моральної шкоди,

у с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав захист прав споживачів, стягнення грошових коштів по банківському вкладу та відшкодування моральної шкоди.

Позивач зазначав, що 07 березня 2014 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» у філії «Кримське регіональне управління» ПАТ КБ «ПриватБанк» м. Сімферополь укладено депозитний договір № SAMDNWFD200 Вклад «Стандарт», за яким банк прийняв від вкладника 1000 доларів США з мінімальним строком вкладу 6 місяців по 07.09.2014 р. включно, з нарахуванням відсотків по ставці 10% річних, з відкриттям лицьового рахунку №6883, на який зараховувався вклад.

За умовами договору позивач мав право 07 вересня 2014 року згідно п. 6 забрати вклад та отримати нараховані відсотки в повному обсязі. Згідно з п. 15 договору в разі закінчення його строку і відсутності заяви вкладника про його припинення він продовжував діяти на той же строк. Згідно з п. 10 договору він має право на його дострокове розірвання.

08 вересня 2014 року позивач звернувся до відділення банку в місті Києві по вул. Білоруська, 10/18 з заявою про припинення договору та виплату йому суми депозиту та відсотків шляхом перерахування на його картковий рахунок у цьому ж банку. Спеціаліст з обслуговування клієнтів банку заяву прийняти відмовився, в усній формі повідомив, що такого договору не існує, що позивачу необхідно звернутись на гарячу лінію 3700.

Зателефонувавши до гарячої лінії його заявку прийняли за №1212129. Відповідь на заяву отримав 22.09.2014 р., де йому запропонували заключити неприйнятну для нього додаткову угоду на невигідних умовах у вигляді продовження депозитного договору строком на 5 років зі сплатою 5% річних, без права дострокового зняття, від якої він відмовився.

Також, оператор порадив звертатися до Автономної некомерційної організації «Фонду захисту вкладників» в кримському федеральному окрузі Російської Федерації, що займається виплатами депозитів жителям Республіки Крим та м. Севастополя. Але позивач не мав права звертатися до Автономної некомерційної організації «Фонду захисту вкладників» в кримському федеральному окрузі Російської Федерації, що займається виплатами депозитів жителям Республіки Крим та м. Севастополя, так як таким не являвся.

15 жовтня 2014 року він відправив письмову заяву керівнику ПАТ КБ «ПриватБанк» про припинення договору та виплату суми депозиту та відсотків.

Повторно листами від 03 листопада 2014 року, 15 квітня 2015 року, 24 квітня 2015 року позивач направляв заяви про видачу йому суми вкладу та нарахованих на нього процентів.

Відповідь отримав листами від 21.10.2014 р. №20.1.0.0.0/7-20141020/2368, від 17.11.14 р. №20.1.0.0.0/7-20141111/3923, від 05.05.2015 р. №20.1.0.0.0/7-20150428/3894.

На сьогоднішній день умови депозитного договору не виконані, сума вкладу та нараховані відсотки не виплачені.

Вважає, що дії ПАТ КБ «ПриватБанк» є неправомірними, не відповідають умовам договору та діючому законодавству, а також порушують його права як споживача.

Сума заборгованості із врахуванням індексу інфляції, що за період з 08.09.2014 р. по 01.02.2017 р. складає 2582,14 доларів США, з яких: 1000 доларів США - сума неповернутого вкладу; 10% річних - сума невиплачених відсотків за договором (п. 28):

- за період з 07.03.2014 р. по 07.03.2015 р. (1000 доларів США х 10%) - 100 доларів США;

- за період з 08.03.2015 р. по 07.03.2016 р. (1100 доларів США х 10%) - 110 доларів США;

- за період з 08.03.2016 р. по 07.03.2017 р. (1210 доларів США х 10 %) - 121 долар США, що загалом складає 331 долар США невиплачених відсотків за період з 07.03.2014 р. по 07.03.2017 р.

3 % річних, що за період з 07.03.2014 р. по 07.03.2017 р. складає 108,93 доларів США.

Отже, загалом відповідачу належить виплатити на користь позивача станом на 07.03.2017 р. суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції за весь період + 3% річних, що станом на 07.03.2017 р. становить: 2583,14+108,93 = 2691,07 (дві тисячі шістсот девяносто один) долар США.

Також, згідно з частиною 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної шкоди.

Завдану йому моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» неповернутий банківській вклад за договором № SAMDNWFD200 від 07.03.2014 р. в сумі із врахуванням встановленого індексу інфляції станом на 01.02.2017 р. в розмірі 2582,14 доларів США, три проценти річних від простроченої суми, що станом на 03.02.2017 р. складає 108,93 доларів США та в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути 30 000 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні позовній заяві, просив про задоволення позову в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення в повному обсязі.

Дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши думку сторін, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків.

У відповідності до ст.ст. 12,13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 07 березня 2014 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» у філії «Кримське регіональне управління» ПАТ КБ «ПриватБанк» м. Сімферополь укладено депозитний договір № SAMDNWFD200 Вклад «Стандарт», за яким банк прийняв від вкладника 1000 доларів США з мінімальним строком вкладу 6 місяців по 07.09.2014 р. включно, з нарахуванням відсотків по ставці 10% річних, з відкриттям лицьового рахунку №6883, на який зараховувався вклад. За умовами договору позивач мав право 07 вересня 2014 року згідно п. 6 забрати вклад та отримати нараховані відсотки в повному обсязі. Згідно з п. 15 договору в разі закінчення його строку і відсутності заяви вкладника про його припинення він продовжував діяти на той же строк. Згідно з п. 10 договору позивач має право на його дострокове розірвання (а.с.12).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 на підтвердження внесення грошових коштів надав суду скріншот із інтернет-сайту ПАТ КБ «ПриватБанк», з якого вбачається відкриття депозиту на суму 1000 доларів США (.с.110).

15 жовтня 2014 року позивач відправив письмову заяву керівнику ПАТ КБ «ПриватБанк» про припинення договору та виплату суми депозиту та відсотків. Повторно листами від 03 листопада 2014 року, 15 квітня 2015 року, 24 квітня 2015 року позивач направляв заяви про видачу йому суми вкладу та нарахованих на нього процентів (а.с.16-24).

Відповідь отримав листами від 21.10.2014 р. №20.1.0.0.0/7-20141020/2368, від 17.11.14 р. №20.1.0.0.0/7-20141111/3923, від 05.05.2015 р. №20.1.0.0.0/7-20150428/3894 (а.с.25-30).

На вказані звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомив ОСОБА_1 про вимушене припинення діяльності банку на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, що призвело до втрати можливості здійснювати банківську діяльність та незаконного вилучення майна банку, яке знаходилось на окупованій території, що призвело до виникнення значних матеріальних втрат. Також розяснив, що з метою отримання компенсації збитків завданих незаконною анексією Російською Федерацією території АРК і Міста Севастополя ПАТ КБ «ПриватБанк» подав до РФ претензію відповідно до Міжнародної конвенції про захист іноземних інвестицій.

Суд відзначає, що згідно із ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України).

В статті 610 ЦК України вказано, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 623 ЦК України передбачено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 212, ч. 2 ст. 632 ЦК України, договір укладений сторонами, містить умови, які повинні виконуватися.

Згідно із ч.1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Частиною 1 ст. 1059 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення; - за договором банківського вкладу на вимогу банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною; - за договором банківського строкового вкладу банк зобовязаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу.

Зважаючи на наведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення із відповідача суми вкладу та нарахованих відсотків, оскільки банком не надано належних і допустимих доказів виплати і повернення ОСОБА_1 грошових коштів.

Сума заборгованості складає 1331 доларів США, з яких: 1000 доларів США - сума неповернутого вкладу; 10% річних - сума невиплачених відсотків за договором (п. 28): - за період з 07.03.2014 р. по 07.03.2015 р. (1000 доларів США х 10%) - 100 доларів США; - за період з 08.03.2015 р. по 07.03.2016 р. (1100 доларів США х 10%) - 110 доларів США; - за період з 08.03.2016 р. по 07.03.2017 р. (1210 доларів США х 10 %) - 121 долар США, що загалом складає 331 долар США невиплачених відсотків за період з 07.03.2014 р. по 07.03.2017 р.

Щодо стягнення 3 % річних, то відповідно до ст.625 ЦКУ, стягненню з боржника підлягають 3% річних у випадку прострочення грошового зобовязання.

Згідно зі статтями 251, 253 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Вимога щодо повернення суми вкладу та нарахованих відсотків була оформлена у вигляді листа керівнику ПАТ КБ «ПриватБанк» від 15 жовтня 2014 року, яку банк отримав 17 жовтня 2014 року, що підтверджується зворотнім поштовим повідомленням (а.с.16,17), то початком строку прострочення грошового зобовязання з боку банку, відповідно, необхідно вважати дату (наступний день), яка йде за днем, в який банк повинен був повернути вклад та нараховані відсотки.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогодні встановлені Декретом від 19 лютого 1993 р. № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України (затверджено постановою Правління Національного банку України (далі НБУ) від 30 травня 2007 р. № 200; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 червня 2007 р. за № 656/13923), Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України (затверджено постановою Правління НБУ від 29 грудня 2000 р. № 520; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21 лютого 2001 р. за № 152/5343) та іншими документами.

Згідно зі ст. 524 ЦК зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами 1 та 2 ст. 533 ЦК грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу.

Попри зазначене, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК, ч. 3 ст. 533 ЦК, Декрет № 15-93).

Три проценти річних повинні нараховуватися на суму основного боргу без урахування вже нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами, якщо в обовязкових для сторін правилах чи договорі немає прямої вказівки щодо іншого порядку нарахування процентів.

Таким чином, розрахунок 3 % річних слід проводити з 18 жовтня 2014 року по 14 березня 2017 року (день звернення до суду з даним позовом): 1000 доларів США / 365 (кількість днів у році) х 3 (3% річних) х 876 (за період з 18.10.2014 р. по 14.03.2017 р.) / 100 = 72 долара США.

Як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст.625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції задоволенню не підлягають.

Також слід відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення 30 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, оскільки відповідно до діючого законодавства, її відшкодування у даних правовідносинах не передбачено.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

За таких обставин суд приходить до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача ОСОБА_1 суми заборгованості в розмірі 1331 доларів США та 3 % річних в сумі 72 долара США.

Крім того, відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, таким чином суд вважає необхідним стягнути із відповідача на користь Держави судовий збір в розмірі 640 грн.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 76, 80, 81, 89, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, грошові кошти по банківському вкладу з нарахованими відсотками в розмірі 1331 (одна тисяча триста тридцять один) долар США та 3 % річних в сумі 72 (сімдесят два) долара США.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () на користь Держави судовий збір в розмірі 640 (шістсот сорок) грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Броварський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В. С. Сердинський