Постанова

Іменем України

07 червня 2018 року

м. Київ

справа № 569/16624/15-ц

провадження № 61-2785св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

третя особа - приватний нотаріус Рівненського нотаріального округу Сивоглаз Світлана Станіславівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу, яка подана представником ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 жовтня 2016 року, у складі головуючого-судді Ковальова І. М., та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 26 січня 2017 року, у складі суддів: Шимківа С. С., Бондаренко Н. В., Григоренка М. П.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Рівненського нотаріального округу Сивоглаз С. С. про визнання договору дарування недійсним та поновлення права власності.

Позовна заява мотивована тим, що їй на праві власності належала квартира АДРЕСА_1. Вона зареєстрована та постійно проживає у вказаній квартирі.

Позивач є особою похилого віку і потребує стороннього догляду. За нею постійно доглядала її двоюрідна сестра ОСОБА_8 В жовтні 2014 року позивач тяжко захворіла, а ОСОБА_5, яка є її сусідкою, запропонувала доглядати її та утримувати до кінця життя. 17 жовтня 2014 року підписала договір дарування, за яким вона безоплатно передала у власність ОСОБА_5 вищезазначену квартиру. Позивач через свій похилий вік та безпорадний стан не розуміла, які насправді документи підписувала. Вона є неграмотна, а текст договору їй ніхто не зачитував, а навіть якби його і зачитали їй, вона б через тяжкий фізичний стан, викликаний хворобою, не змогла би його правильно оцінити. Укладення договору дарування є вкрай невигідним для неї, а сам договір дарування не відповідає її внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися, оскільки вона вважала, що укладає договір довічного утримання.

З урахуванням викладеного вважає, що оспорюваний договір був вчинений позивачем під впливом помилки, тому, враховуючи вищевикладене, просить суд заявлені позовні вимоги задовольнити та визнати недійсним договір дарування від 17 жовтня 2014 року укладений між нею та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Сивоглаз С. С., зареєстрований в реєстрі за №2307 з моменту його укладення та поновити право власності на квартиру АДРЕСА_1

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 31 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування від 17 жовтня 2014 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Сивоглаз С. С. та зареєстрований в реєстрі за № 2307 з моменту його укладання.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач при укладанні спірного договору помилилася щодо його правової природи, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладання між нею та відповідачем. Суд послався на похилий вік позивача, відсутність волевиявлення на відчуження квартири, фактичне проживання позивача у квартирі після укладення договору дарування, яка є її єдиним житлом, а також відсутність фактичної передачі квартири обдарованому тому задовольнив позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування в повному обсязі.

Крім того, відмовив у задоволенні позовних вимог в частині поновлення права власності на спірну квартиру, оскільки позивач не довела, що її право не визнається чи оспорюється.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 26 січня 2017 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 жовтня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, просить скасувати судові рішення у справі та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано пояснень приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу - Сивоглаз С. С. та голови ОСББ - ОСОБА_9, згідно яких, ОСОБА_4 розуміла зміст та правову природу договору до підписання спірного договору.

У матеріалах справи відсутні докази того, що на момент укладення договору дарування у позивачки було загострення хвороби.

Крім того, висновки суду про те, що усі витрати на утримання квартири несе позивач не ґрунтуються на обставинах, встановлених у процесі судового розгляду справи.

Також позивачем не доведено того, що під час укладення договору мала місце помилка стосовно правової природи правочину та наявність обставин, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

22 січня 2018 року Верховним Судом відкрито касаційне провадження в указаній справі.

13 березня 2018 року ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами попередніх інстанцій установлено, що квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 18 серпня 2003 року посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу - Киселюк О. В. за № 1265, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17 жовтня 2014 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 01.

17 жовтня 2014 року між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_5 (обдаровувана) укладено договір дарування квартири, згідно умов якого дарувальник передала ОСОБА_5 безоплатно у її власність квартиру АДРЕСА_1 Договір посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу - Сивоглаз С. С. та зареєстровано в реєстрі за № 2307 (а.с. 4).

У зв'язку з хворобою дарувальника договір посвідчено за місцем проживання позивача за адресою: АДРЕСА_3.

Оспорюючи договір дарування від 17 жовтня 2014 року, ОСОБА_4 зазначала, що вона помилилася щодо істотних умов укладеного договору, оскільки мала на меті відчуження на користь відповідачки квартиру, яка є єдиним її житлом, лише за умови довічного утримання та надання їй допомоги.

Суди встановили, що ОСОБА_4, є особою похилого віку, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також хворіє гіпертонічною хворобою ІІ ст. дисциркуляторна енцефалопатія, цукровим діабетом та хворобою Паркінсона (а.с. 7, 87).

Згідно будинкової книги для прописки громадян, проживаючих у будинку за вищезазначеною адресою, а також відмітки у паспорті ОСОБА_4 про реєстрацію місця проживання, ОСОБА_4 з 09 липня 2004 року зареєстрована та проживає у спірній квартирі (а.с. 7, 12).

Судами встановлено, що у ОСОБА_4 не має іншого житла й після укладення договору дарування вона продовжує проживати у спірній квартирі.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, які містяться у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року № 61-13652св18, 03 травня 2018 року № 61-745св17 та № 61-4417цс18.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції встановивши, що позивач є особою похилого віку (ІНФОРМАЦІЯ_1), після укладення договору дарування продовжила проживати у спірній квартирі, яка є її єдиним житлом, маючи в ній зареєстроване місце проживання, а також те, що позивач продовжувала сплачувати комунальні послуги за користування спірною квартою і не вчиняла дій, які б могли свідчити про її небажання користуватись спірною квартирою, а фактична передача квартири не відбулась, дійшов обґрунтованого висновку, що позивач, укладаючи спірний договір дарування, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов'язків сторін за цим договором та правильно задовольнив позов на підставі статті 229 ЦК України. При цьому суд правильно врахував, що у позивача було відсутнє вільне волевиявлення на безоплатну передачу нерухомого майна у власність відповідачу.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем не доведено, що під час укладення договору мала місце помилка стосовно правової природи правочину та наявність обставин, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним колегія суддів також відхиляє, оскільки зазначене є переоцінкою доказів.

Доводи касаційної скарги про те, що у матеріалах справи відсутні докази того, що на момент укладення договору дарування у позивачки було загострення хвороби є безпідставними, оскільки не впливають на висновки суду щодо задоволення позовних вимог.

Крім того, доводи касаційної скарги щодо незгоди з висновками судів про те, що усі витрати на утримання квартири несе позивач не ґрунтуються на обставинах, встановлених у процесі судового розгляду справи є безпідставними, оскільки такі висновки судів не спростовані й доказів на їх спростування відповідачем не надано.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не враховано пояснень приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу - Сивоглаз С. С. та голови ОСББ - ОСОБА_9, згідно яких, ОСОБА_4 розуміла зміст та правову природу договору до підписання спірного договоруне спростовують висновків суду та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки суди належним чином дослідили надані у справі докази та дали їм належну оцінку. Зазначені доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій і зводяться фактично до переоцінки.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу подана представником ОСОБА_5 - ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 31 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 26 січня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик