Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 522/1091/17-ц

провадження № 61-6303св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - громадська організація «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів»,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 22 травня 2017 року у складі судді Чернявської Л. М. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І.,

встановив:

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати незаконним та скасувати наказ директора громадської організації «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» від 20 грудня 2016 року № 61 про звільнення її з посади касира причалу № 114 «Бугово» на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням, поновити її на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 18 036,66 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона працювала у громадській організації «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» на посаді касира причалу № 114 «Бугово».

06 грудня 2016 року, перебуваючи у відпустці, вона власноручно написала заяву про звільнення за власним бажанням після виходу з відпустки, а 15 грудня 2016 року відкликала цю заяву.

20 грудня 2016 року вона вийшла на своє робоче місце у місті Чорноморську з наміром продовжити роботу, проте була повідомлена про звільнення відповідно до наказу директора ГО «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів» від 20 грудня 2016 року № 61 та про необхідність отримання розрахунку і трудової книжки.

З оскаржуваним наказом вона ознайомилась, отримала розрахунок і трудову книжку.

Вважає своє звільнення незаконним та проведеним із порушенням трудового законодавства, оскільки вона відкликала заяву про звільнення, у зв'язку з чим просила позов задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 22 травня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 не повідомила належним чином відповідача про своє небажання звільнятись, а надіслану нею заяву від 15 грудня 2016 року про відмову від звільнення за власним бажанням відповідач отримав лише 10 січня 2017 року.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2017 року рішення Приморського районного суду міста Одеси від 22 травня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що звільнення позивача було проведено з дотриманням встановленого законом порядку.

У касаційній скарзі, що надійшла у лютому 2018 року, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема статті 38 КЗпП України, і порушення норм процесуального права, а саме: статей 212, 213 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, просить скасувати оскаржувані рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки, у зв'язку з чим дійшли помилкових висновків при ухваленні рішень.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 759/2208/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що з 08 квітня 2014 року ОСОБА_3 працювала на посаді касира причалу № 114 «Бугово» громадської організації «Водно-моторне спортивно-оздоровче товариство рибалок-любителів».

06 грудня 2016 року ОСОБА_3, перебуваючи у відпустці, подала заяву про звільнення за власним бажанням із 20 грудня 2016 року.

Наказом від 20 грудня 2016 року № 61 ОСОБА_3 звільнено з роботи на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням, на постійну роботу касира причалу № 114 «Бугово» переведено ОСОБА_4

У цей же день позивач була ознайомлена з наказом та отримала трудову книжку.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилалась на те, що її звільнення проведено з порушенням вимог частини другої статті 38 КЗпП України без урахування відкликання нею поданої раніше заяви про звільнення за власним бажанням у межах строку, встановленого частиною першою статті 38 КЗпП України.

За змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (частина четверта статті 24 КЗпП України). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), дійшов обґрунтованого висновку про те, що під час звільнення ОСОБА_3 було дотримано вимоги трудового законодавства, позовні вимоги останньої є необґрунтованими й недоведеними.

Встановивши, що ОСОБА_3 належним чином не повідомила про своє небажання звільнятись та про відкликання раніше поданої заяви про звільнення, суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи,а зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Доводи скарги про те, що до спливу встановленого частиною першою статті 38 КЗпП України двотижневого строку 15 грудня 2016 року позивач повідомила адміністрацію про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням та висловлювала бажання продовжити роботу після закінчення відпустки й намагалася подати відповідну письмову заяву, проте відповідач відмовився її прийняти, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані обставини перевірялись судами попередніх інстанцій під час розгляду справи і цим обставинам було надано належну правову оцінку.

Надіслану позивачем заяву від 15 грудня 2016 року про відмову від звільнення за власним бажанням відповідач отримав 10 січня 2017 року, про що наявна відмітка в журналі реєстрації вхідної кореспонденції.

Посилання ОСОБА_3 у касаційній скарзі на те, що насправді вона не хотіла звільнятись із займаної посади, а зробила це під тиском безпосереднього керівника, колегія суддів також відхиляє, оскільки частиною третьою статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Доказів на обґрунтування своїх вимог позивач не надала.

Інші аргументи касаційної скарги також не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та висновків судів, які відповідно до статті 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, оцінили докази у їх сукупності, та ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Приморського районного суду міста Одеси від 22 травня 2017 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2017 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 22 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат