Постанова

Іменем України

5 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 466/10714/15-ц

провадження № 61-26285 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»;

відповідач - ОСОБА_4;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 7 серпня 2017 року у складі судді Шеремета Н. О.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4про стягнення кредитної заборгованості.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 4 квітня 2017 року у складі судді Свірідової В. В. позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» суму заборгованості за кредитним договором від 14 квітня 2008 року у розмірі 64 326 доларів 32 центи США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України станом на 13 січня 2015 року складає 1 449 067 грн 57 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконувала, тому вимоги банку про стягнення суми кредитної заборгованості є обґрунтованими, розмір заборгованості визначено відповідно до умов договору та вимог закону. Також судом зазначено, що банк звернувся до суду з позовом в межах строку позовної давності, оскільки останній платіж відповідачем було сплачено 12 січня 2015 року, а з позовом до суду банку звернувся 28 грудня 2015 року. Тому відсутні підстави для задоволення заяви відповідачки про застосування строку позовної давності.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 7 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 4 квітня 2017 рокувизнано неподаною та повернуто заявнику.

Визнаючи апеляційну скаргу неподаною та повертаючи її заявнику, апеляційний суд виходив із того, що ухвалою суду від 1 червня 2017 року апеляційну скаргу було залишено без руху для оплати заявником судового збору, але у встановлений строк недоліки скарги нею не усунуто.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просило оскаржувану ухвалу апеляційного суду скасувати й передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції було відхилено її доводи щодо звільнення від сплати судового збору як споживача відповідно до статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому посилалась на лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 серпня 2017 року № 93-1517/0/4-17, в якому зазначено, що споживач при поданні позову про захист прав споживачів не повинен сплачувати судовий збір. Споживач також не повинен сплачувати судовий збір при апеляційному та касаційному оскарженні рішення суду, ухваленого за результатами розгляду його позову.

У листопаді 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» подало заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначило, що ухвала апеляційного суду є законною та обґрунтованою. Зазначало, що позивачем у справі є не споживач, а банк і позов поданий не в порядку Закону України «Про захист прав споживачів», а в порядку статей 1048, 1050 1054 ЦК України.

Банк, як кредитор, не є споживачем в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» і звернувся з позовом до позичальника ОСОБА_4 у зв'язку із порушенням/невиконанням умов кредитного договору. Судом першої інстанції ухвалено рішення про задоволення вимог банку в повному обсязі, а у випадку оскарження рішення суду відповідачем вона повинна сплати судовий збір за подання апеляційної скарги.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана ухвала апеляційного суду ухвалена з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини другої статті 297 ЦПК України 2004 року до апеляційної скарги, яка не оформлена згідно з вимогами, встановленими статті 295 цього Кодексу, а також у разі несплати суми судового збору застосовуються положення статті 121 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов'язаними з порушенням їх прав.

Судом встановлено, що у грудні 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4про стягнення кредитної заборгованості. Тобто ОСОБА_4 є відповідачем у справі про стягнення кредитної заборгованості, позов про захист її прав як споживача нею не пред'явлено.

Таким чином відсутні підстави для звільнення ОСОБА_4 від сплати судового збору у силу частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при оскарженні рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 4 квітня 2017 року, яким задоволено позов банку про стягнення з неї суми кредитної заборгованості.

Постановляючи ухвалу про визнання апеляційної скарги неподаною та повертаючи її заявнику, апеляційний суд правильно виходив з того, що ОСОБА_4 є відповідачем у справі, позов пред'явлений банком, а не у зв'язку із порушенням її прав як споживача послуг.

Посилання касаційної скарги на лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 серпня 2017 року № 93-1517/0/4-17 безпідставні, оскільки в ньому чітко зазначено, що споживач при поданні позову про захист прав споживачів не повинен сплачувати судовий збір. Споживач також не повинен сплачувати судовий збір при апеляційному та касаційному оскарженні рішення суду, ухваленого за результатами розгляду його позову.

Отже, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення апеляційного суду не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 7 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк