Ухвала

Іменем України

14 червня 2018 року

м. Київ

справа № 598/1718/16-ц

провадження № 61-15195ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), ВисоцькоїВ. С.,

Пророка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 30 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7, до ОСОБА_8, третя особа - служба у справах дітей Збаразької районної державної адміністрації Тернопільської області, про вселення; за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_8 про вселення.

Позовна заява мотивована тим, що вона з дітьми зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1. З 2010 року вони разом із відповідачем проживали у квартирі її брата у АДРЕСА_2. У кінці 2014 року відповідач забрав у неї ключі від квартири АДРЕСА_1 і переїхав жити туди сам. Протягом 2015-2016 років ОСОБА_5 з дітьми неодноразово приїжджали в місто Збараж для подальшого проживання у вказаній квартирі, однак відповідач у квартиру їх не впускав, погрожував їй та дітям. Посилаючись на те, що 02 серпня 2016 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 розірвано, позивач просила вселити її дітей у квартиру АДРЕСА_1, оскільки відповідач обмежує їх права на проживання та користування вказаною квартирою.

У березні 2017 року ОСОБА_8 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 29 квітня 2007 року він уклав шлюб із ОСОБА_5, який 02 серпня 2016 року було розірвано за рішенням суду. З 26 листопада 2016 року він перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 ОСОБА_5, будучи зареєстрованою у спірній квартирі, в ній не проживає більше 4 років без поважних причин, а тому він просить суд визнати

ОСОБА_5 та її дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування його квартирою.

Рішенням Збаразького районного суду від 06 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Позов ОСОБА_8 задоволено.

ОСОБА_5 та неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_5 не доведено належними та допустимими доказами обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Крім того, вимоги ОСОБА_8 є обґрунтованими, оскільки позивач з дітьми відсутні без поважних причин понад рік у спірній квартирі, тому втратили право користування вказаним житлом відповідно до частини другої статті 405 ЦК України, а права ОСОБА_8 підлягають захисту шляхом визнання позивача з дітьми такими, що втратили право на користування зазначеною квартирою.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 30 травня 2017 року рішення Збаразького районного суду від 06 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_5 задоволено.

Вселено ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у квартиру АДРЕСА_1.

У задоволенні позову ОСОБА_8 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_5 разом з дітьми з поважних причин не проживає у спірній квартирі і була позбавлена можливості добровільно вселитись, оскільки колишній чоловік змінив замки та вселив іншу жінку, різними способами перешкоджав їй та неповнолітнім дітям потрапити в квартиру та проживати в ній.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що 26 листопада 2016 року ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 та зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1. Вказувала, що рішенням апеляційного суду порушуються її права та інтереси, тому просила вказане рішення скасувати як таке, що ухвалене з порушенням вимог чинного законодавства.

Також, у касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення з посиланням на те, що строк пропущено з поважних причин, оскільки копію рішення апеляційного суду Тернопільської області від 30 травня 2017 року нею отримано 20 лютого 2018 року від ОСОБА_8, який є її чоловіком.

Скаржник зазначила, що не була залучена до участі у справі і про існування оскаржуваного рішення апеляційного суду Тернопільської області

від 30 травня 2017 року їй стало відомо лише 15 лютого 2018 року з документів виконавчого провадження, про що надано відповідні докази.

Відповідно до частин другої, третьої статті 390 ЦПК України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин, наявні підстави для його поновлення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до вимог пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Апеляційний суд установив, що з 29 квітня 2007 року по 02 серпня 2016 року сторони перебували у шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей. Власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_8

Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_8, ОСОБА_5,

ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_4

Відповідно до статті 176 CK України батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток.

Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом.

Згідно зі статтею 11 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон України № 2402-III) сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України № 2402-III, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Також установлено, що сторони усі разом у 2010 році добровільно залишили спірну квартиру в м. Збаражі та переїхали проживати в АДРЕСА_2 в квартиру, яка належить брату позивача, де проживали без реєстрації.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені

в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені

статтею 162 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення первісного позову та відмову у зустрічному позові, апеляційний суд виходив з того, що позивач та її неповнолітні доньки зі згоди відповідача зареєстровані та постійно проживали у спірній квартирі в якості членів сім'ї

і їх не проживання понад встановлений статтею 405 ЦК України річний строк відбулося за поважних причин, що підтверджено належними доказами.

Встановивши, що ОСОБА_5 разом з неповнолітніми дітьми не проживає в квартирі понад визначений законом строк з поважних причин (відповідач змінив замки у квартирі, прописав та поселив іншу жінку), та врахувавши, що позивач проживала в квартирі брата тимчасово, іншого житла не має, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 частини І Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п'ятою статті 394, статті 390 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення задовольнити.

Поновити ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження рішення апеляційного суду Тернопільської області від 30 травня 2017 року.

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 та ОСОБА_7, до ОСОБА_8, третя особа - служба у справах дітей Збаразької районної державної адміністрації Тернопільської області, про вселення; за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Тернопільської області

від 30 травня 2017 рокувідмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

В. В. Пророк