АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/720/18 Доповідач - Міщій О.Я.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2018 року м. Тернопіль

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Міщія О.Я.

суддів - Ткач З. Є., Шевчук Г. М.,

секретар с/з - Дудіна Т.В.

з участю представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,позивачки ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 607/11801/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_2, в інтересах якого діє представник - адвокат ОСОБА_3, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.05.2018 р., ухвалене в м. Тернополі суддею Тернопільського міськрайонного суду Дзюбичем В.Л., за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про вселення у квартиру та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні квартирою і за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про скасування права спільної сумісної власності на квартиру, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло,

ВСТАНОВИЛА:

20.09.2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що їй на праві спільної сумісної власності належить 1/6 частина квартири АДРЕСА_1. Іншими співвласниками даної квартири є її дідусь - відповідач ОСОБА_2 та батьки- ОСОБА_5., ОСОБА_6 і брат ОСОБА_7, які є третіми особи у справі.

Позивачка вказала, що вона не має можливості проживати у квартирі та змушена наймати інше житло, оскільки відповідач ОСОБА_2 самовільно, без згоди інших співвласників, змінив замки у вхідних дверях та не впускає її у житлове приміщення, поселивши там сторонніх осіб, а сам проживає за іншою адресою.

Позивачка вказала, що на її неодноразові звернення щодо усунення перешкод у користуванні житлом відповідач не реагує, тому просила вселити її у вказану квартиру, зобов'язавши ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням та передати їй ключі від вхідних дверей.

26.02.2018 р. ОСОБА_2 подав відзив на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що вимоги ОСОБА_4 є безпідставними. Вказав, що позивачка не подала доказів про те, що він чинить їй перешкоди у користуванні квартирою.

03.03.2018 р. ОСОБА_4 подала відповідь на відзив, у якому вказала, що заперечення відповідача не відповідають дійсності. ОСОБА_2 визнав, що у нього знаходяться ключі від квартири і що він сам вирішує, хто у ній буде жити.

26.02.2018 р. відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 подав зустрічний позов, у якому просив скасувати право спільної сумісної власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 та визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане Тернопільським МБТІ 04.08.1994 року, в частині зазначення співвласником квартири ОСОБА_4

ОСОБА_2 вказав, що оформлення права спільної сумісної власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 проведено з порушенням вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки позивачка не була членом сім»ї наймача житлового приміщення. Позивач зазначив також, що на час здійснення приватизації квартири ОСОБА_4 була неповнолітньою, тому заяву від її імені про передачу житла у власність мали подавати її батьки. Однак, ні батьки - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ні він, як квартиронаймач, не просили передати квартиру у власність ОСОБА_4 У зв'язку із цим вважає, що приватизація квартири на ОСОБА_4 проведено з порушенням закону, тому просив задовольнити зустрічний позов, а в позові ОСОБА_4 про вселення відмовити.

15.03.2018 р. ОСОБА_4 подала відзив на зустрічний позов ОСОБА_2, у якому просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що на момент приватизації вона постійно проживала у спірній квартирі разом із своїми батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_6, під час приватизації житлового приміщення використано належні їй житлові чеки, тому вона на законних підставах набула право власності на частину житла. Також ОСОБА_4 вказала, що ОСОБА_2 пропустив строк позовної давності при зверненні до суду із позовом, тому і з цих підстав його вимоги до задоволення не підлягають.

16.04.2018 р. ОСОБА_2 подав відповідь на відзив позивачки на зустрічний позов, у якій вказав, що використання житлових чеків ОСОБА_4 під час приватизації квартири АДРЕСА_1 було незаконним, оскільки остання не була включена до заяви на приватизацію та у розпорядження органу приватизації. Оскільки Тернопільське МБТІ на момент видачі свідоцтва про право власності на житло було органом, наділеним владними повноваженнями стосовно приватизації житла, вважає, що у відповідності до п.4 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність до вимоги про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло не застосовується. Також зазначив, що копію розпорядження органу приватизації він отримав лише 07.02.2018 року, тому не знав про те, що свідоцтво про право власності на житло від 04.08.1994 року суперечить даному розпорядженню.

Третя особа ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_4 визнав та просив їх задовольнити у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити, посилаючись на те, що на момент приватизації квартири його донька ОСОБА_4 проживала у вказаній квартирі разом із ним та його дружиною ОСОБА_5, тому на законних підставах була включена у число співвласників житла під час приватизації.

Треті особі ОСОБА_5, ОСОБА_7 у судове засідання в суд першої інстанції не з'явились. Подали заяви про слухання справи у їхній відсутності. Позов ОСОБА_4 визнали та просили його задовольнити.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 14.05.2018 р. позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Вселено ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_2 передати ОСОБА_4 ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 - відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі. Стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 640 гривень сплаченого позивачем судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_4 та відмови у задоволення позову ОСОБА_2, постановивши нове судове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні первісного позову, задовольнивши його зустрічний позов, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Представник вказав, що ОСОБА_4 не подала доказів на підтвердження вимог про те, що ОСОБА_2 чинить їй перешкоди у користуванні квартирою. Зазначив, що ОСОБА_2 є особою похилого віку, має поганий слух, тому міг і не чути, що ОСОБА_4 стукає у двері і хоче зайти в квартиру.

Також вважає безпідставним висновок суду про доведеність факту заміни ОСОБА_2 замків у вхідних дверях, оскільки в матеріалах справи відсутні докази з цього приводу.

Представник ОСОБА_2 вказав, що оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 проведено всупереч вимог Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", оскільки позивачка-відповідачка не була зазначена у заяві на приватизацію житла. У зв'язку з цим свідоцтво про право власності на житло від 04.08.1994 р., згідно якого ОСОБА_4 є співвласником квартири АДРЕСА_1, суперечить розпорядженню №8291 від 27.07.1994 р., на підставі якого вказане свідоцтво було видане.

Апеляційна скарга до задоволення не підлягає .

Частково задовольняючи позов ОСОБА_4, суд виходив з того, що відповідач чинить перешкоди позивачці у користуванні житловим приміщенням, тому ухвалив рішення про вселенння ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1, зобов'язавши ОСОБА_2 передати ОСОБА_4 ключі від вхідних дверей. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що передача у власність спірної квартири відбулася у відповідності до вимог Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", тому відсутні підстави для визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло.

З таким висновком суду слід погодитись, оскільки він відповідає вимогам закону та ґрунтується на матеріалах справи.

Судом установлено, що 24.12.1971 року виконком Тернопільської міської ради депутатів трудящих видав ОСОБА_2 ордер на склад сім'ї 4 особи на право вселення у 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1.

19.07.1994 року ОСОБА_2 звернувся до органу приватизації із заявою про передачу вказаної квартири у приватну власність на склад сім*ї, що складається з чотирьох осіб.

04.08.1994 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації згідно розпорядження №8291 від 27.07.1994 року видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності у рівних частках, тобто по 1/6 частині ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9.

Згідно довідки ДП «Комунальник-1» ТзОВ «Мрія» №7367 від 27.10.2017 року на даний час у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані позивачка ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст.319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, судом вірно встановлено, що ОСОБА_4 є співвласником квартири АДРЕСА_1, тому вона як співвласник майна має право вимагати усунення перешкод у користуванні вказаним майном та у вільному доступі до нього.

Позивачка в суді пояснила, що ОСОБА_2 без її згоди та без згоди інших співвласників житла, замінив замки у вхідних дверях квартири АДРЕСА_1, вселив в указане житло сторонніх осіб, а сам проживає за іншою адресою разом із своєю дружиною. У зв*язку з цим вона змушена наймати інше житло для проживання.

Із матеріалів справи видно, що 27.04.2017 року ОСОБА_4 звернулась до ОСОБА_2 із вимогою, у якій просила не чинити їй перешкоди у користуванні квартирою, надати доступ до житла та передати ключі від вхідних дверей.

Як видно із акту від 11.05.2017 року за підписами ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 11.05.2017 року квартира по АДРЕСА_1 була зачинена, ОСОБА_2 не передав ОСОБА_4 ключі від вказаної квартири.

Враховуючи наведене, а також те, що ОСОБА_2 заперечує право ОСОБА_4 на користування житловим приміщенням, колегія суддів вважає, що суд прийшов до правильного висновку про те, що відповідач чинить перешкоди позивачці у користуванні житлом, тому обґрунтовано задовольнив первісні позовні вимоги.

Згідно ст.3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» №2482-XII від 19.06.1992 року (надалі-Закон №2482-XII) приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю.

У ст. 5 Закону №2482-XII зазначено, що до членів сім'ї наймача включаються громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Відповідно до ч.2 ст.8 Закону №2482-XII, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Згідно ч.2 ст.64 ЖК УРСР, чинної на момент здійснення приватизації спірної квартири, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 ЖК УРСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Статтею 160 СК України передбачено, що дитина до 10 років проживає разом з батьками.

Згідно з положеннями ч.4 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Як видно із матеріалів справи та встановлено судом, на момент приватизації житла по АДРЕСА_1, ОСОБА_4 була малолітньою особою і постійно проживала у вказаній квартирі разом із своїми батьками - ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Отже, як член сім'ї наймача ОСОБА_4 в установленому законом порядку набула право на приватизацію указаної квартири разом з іншими членами сім'ї ОСОБА_2, які також проживали у вказаному житлі.

Враховуючи встановлені судом обставини, а також указані вимоги закону, колегія суддів вважає вірним висновки суду про те, що приватизація квартири по АДРЕСА_1 відбулась із додержанням вимог Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" за №2482-XII, тому доводи представника ОСОБА_2 з цього приводу є безпідставними.

Також підтвердженням правомірності приватизації житла є та обставина, що під час приватизації спірної квартири були використані житлові чеки, належні ОСОБА_4

Враховуючи вказане, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, немає.

Керуючись ст. ст.374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє представник - адвокат ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду від 14.05.2018 р. - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 21 вересня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи