Справа № 212/7635/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 вересня 2018 року м. Кривий Ріг
Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Ваврушак Н. М., секретаря судового засідання Плотнікової Т. Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності осіб, які беруть участь у справі та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5, Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, Виконавчий комітет Криворізької міської Ради Дніпропетровської області про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло,-
В С Т А Н О В И В :
28 листопада 2017 року позивач звернулася в суд з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, мотивуючи свої вимоги тим, що позивачу ОСОБА_1 та членам її сімї: чоловіку - ОСОБА_1, сину ОСОБА_7, доньці ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 (до перейменування мікрорайон Індустріальний) у м. Кривому Розі на підставі свідоцтва про право власності на житло № С-38 від 10.01.1997 року та зареєстрованого в Криворізькому бюро технічної інвентаризації.
У жовтні 2017 року від працівників поліції, позивач, дізналася, що належну їм квартиру АДРЕСА_2 було відчужено (продано) невідомими їй особами і на даний момент право власності на цю квартиру зареєстровано на імя іншої особи, - ОСОБА_4, на підставі договору купівлі-продажу від 11.07.2017 року. Відповідно до цього договору купівлі-продажу квартири від 11.07.2017 року начеб то власник квартири, - відповідач ОСОБА_2, від імені якого на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстром №308 від 05.04.2017 року діяв його представник, - відповідач ОСОБА_3,продав вказану квартиру відповідачу ОСОБА_4 за 49 780,00 гривень.
Відповідно до п.2 цього договору купівлі-продажу квартири від 11.07.2017 року, вказана квартира належить продавцю на підставі Свідоцтва на право власності на житло № Ц-228 від 18.04.2002 року.
Позивач, та члени її родини, з моменту отримання квартири АДРЕСА_2 у власність, ніколи нікому квартиру не продавали і нікому не надавали повноважень розпоряджатися нею.
Позивач просить свідоцтво про право власності на житло № Ц-228 від 18.04.2002 року, видане органом приватизації Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Криворізької міської ради на підставі розпорядження № Ц-637, на імя ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2, зареєстроване за № 24-346 Комунальним підприємством Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» - визнати недійсним.
Витребувати у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 та повернути її у власність ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_8 шляхом визнання права власності.
23 січня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.
22 лютого 2018 року відкладено підготовче засідання.
20 березня 2018 року ухвалою суду закрите підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті. Клопотання позивача задоволено, витребувані докази.
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, шляхом надіслання судової повістки рекомендованим листом з повідомлення, що підтверджено матеріалами справи. Заяв про відкладення розгляду справи та/або про розгляд справи за їх відсутності на адресу суду не надходило, про причину неявки суду не повідомили.
Треті особи в судове в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Заяв про відкладення розгляду справи та/або про розгляд справи за їх відсутності на адресу суду не надходило, про причину неявки суду не повідомили.
Відповідно до ч.3 ст. 131 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явились в судове засідання без поважних причин.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Судом встановлено, позивачу, та членам її сімї: чоловіку - ОСОБА_9, сину ОСОБА_7, доньці ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 (до перейменування мікрорайон Індустріальний) у м. Кривому Розі на підставі свідоцтва про право власності на житло № С-38 від 10.01.1997 року, виданого органом приватизації, - Управлінням житлово-комунального господарства Криворізького міськвиконкому згідно з розпорядженням від 25.09.1996 року №Ж-1363, та зареєстрованого в Криворізькому бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі № 126П-293-293. Відповідно до рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів Дніпропетровської області від 11.09.1996 року №433 «Про присвоєння групі будинків мікрорайону «Індустріальний» найменування «вулиця Саласюка», адреса належної нам квартири №59 в будинку №65 змінилася з «мікрорайон Індустріальний», як вказано у свідоцтві про право власності на житло, видане УЖКГ виконкому Криворізької міської ради народних депутатів, на «вулиця Саласюка».
Зазначене підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 25.09.1996 року № Ж-1363, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Криворізького міськвиконкому, довідкою комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» від 07.11.2017 року.
У жовтні 2017 року від працівників поліції, позивач, дізналася, що належну їм квартиру АДРЕСА_2 було відчужено (продано) невідомими мені особами і на даний момент право власності на цю квартиру зареєстровано на імя іншої особи, - ОСОБА_4, на підставі договору купівлі-продажу від 11.07.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим номером 526.
Відповідно до вказаного договору купівлі-продажу квартири від 11.07.2017 року начеб то власник квартири, - відповідач ОСОБА_2, від імені якого на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстром №308 від 05.04.2017 року діяв його представник, - відповідач ОСОБА_3,продав вказану квартиру відповідачу ОСОБА_4 за 49 780,00 гривень.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 22.11.2017 року № 104690603, запис про право власності відповідача ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 було внесено до Державного реєстру нотаріусом ОСОБА_5 11.07.2017 року час: 14:47:19 на підставі її ж рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), що свідчить про відсутність у Державному реєстрі зареєстрованого права власності на спірну квартиру на час цієї реєстрації .
Також, відповідно до вказаної довідки, приватний нотаріус ОСОБА_5 11.07.2017 року о 15:16:49 здійснила державну реєстрацію припинення права власності відповідача ОСОБА_2 на спірну квартиру і одночасно виникнення права власності ОСОБА_4 на цю квартиру на підставі посвідченого нею ж договору купівлі-продажу серія та номер 526, виданого 11.07.2017 року - і ці відомості внесла до реєстру.
Вказане підтверджується інформаційною довідкою Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 22.11.2017 року № 104690603.
З викладеного вище можна зробити висновок, що перша реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно (на імя ОСОБА_2О.) була здійснена 11.07.2017 року об 14:47:19 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5 До цього часу у вказаних реєстрах відомостей про спірну квартиру внесено не було.
Проте, право власності родини позивача на спірну квартиру ще з 1997 року було зареєстроване КП ДОР «Криворізьке БТІ» і є дійсним до цього часу.
Позивач, та члени її родини, з моменту отримання квартири АДРЕСА_2 у власність, відповідно до свідоцтва про право власності на житло № С-38 від 10.01.1997 року, виданого органом приватизації, - Управлінням житлово-комунального господарства Криворізького міськвиконкому, ніколи нікому квартиру не продавали і нікому не надавали повноважень розпоряджатися нею.
Так, згідно довідки від 07.11.2017 року № 158439, виданої Комунальним підприємством Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», вбачається, що станом на 31.12.2012 року (початок дії Реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Міністерство юстиції України) право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровано і КП ДОР «Криворізьке БТІ» в реєстровій книзі № 126П-293-293 на імя: - ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності відповідно до свідоцтва про право власності на житло № С-38 видане 10.01.1997р. Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням № Ж-1363 від 25.09.1996р.
Видане позивачу, та членам її сімї свідоцтво про право власності на спірну квартиру № С-38 від 10.01.1997 року ніколи не визнавалось недійсним і не скасовувалось, ніяких претензій стосовно права власності ніхто ніколи не заявляв (що було б неможливо у разі видачі у 2002 році свідоцтва про право власності на цю квартиру іншій особі).
Зазначені обставини підтверджуються, тим, що позивач, постійно і своєчасно оплачує необхідні комунальні платежі по вказаній квартирі, що підтверджується відповідними квитанціями про сплату комунальних послуг.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді.
З абзацу другого ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного жилого фонду» убачається, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сімї та додатково 10 квадратних метрів на сімю. Згідно ч.4 ст.5, ч.1 ст.8 цього Закону право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Відповідач ОСОБА_2 ніколи не проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1, тому що з початку заселення вказаного будинку у спірній квартирі постійно проживала родина позивача, а тому він ніколи не мав права на приватизацію цієї квартири.
Крім того, фактично загальна площа квартири складає 82,5 кв.м., а у договорі купівлі-продажу від 11.07.2017р. вона вказана у розмірі 70,4 кв.м., що не відповідає дійсності і підтверджує недійсність свідоцтва про право власності на житло №Ц-228 від 18.04.2002 року, начебто видане ОСОБА_2 на підставі розпорядження № Ц-637.
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Частиною 5 ст. 203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статей 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України повязується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом. В п.10 Постанови №9 від 06.11.2009 року Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вказано, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
З аналізу ст. 388 ЦК України, видно, що майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав його у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_7, пояснив, що позивач його мати, він є співвласником кв. 59 б. 65 по вул. Саласюка м. Кривого Рогу. Невідомі особи вчинили незаконне відчуження вказаної квартири. Дана квартира не продавалася, ніякі доручення нікому не видавались.
Вислухавши покази свідка, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
Частиною другою ст. 8 Конституції України встановлено, що норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обовязків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред'являється особі.
Стаття 4 ЦПК України вказує, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Стаття 81 ч.1 ЦПК України зазначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Також на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору.
Керуючись ст.ст. 2, 10-13, 258, 259, 265, 268 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5, Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, Виконавчий комітет Криворізької міської Ради Дніпропетровської області про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло - задовольнити.
Свідоцтво про право власності на житло № Ц-228 від 18.04.2002 року, видане органом приватизації Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Криворізької міської ради на підставі розпорядження № Ц-637, на імя ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2, зареєстроване за № 24-346 Комунальним підприємством Дніпропетровської обласної ради «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» - визнати недійсним.
Витребувати у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 та повернути її у власність ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_8 шляхом визнання права власності.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, (Закарпатська область м. Ужгород, вул. Дівоча б. 13 кв. 26); ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_2 (м. Кривий Ріг вул. Постишева б. 9 кв. 35), ОСОБА_4, РНОКПП відомості відсутні, (м. Ужгород вул. Гагаріна б. 2 кв. 1) - судовий збір на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована та мешкає за адресою: м. Кривий Ріг вулиця Саласюка, б. 65 кв. 59, РНОКПП НОМЕР_3 - у розмірі по 426, 67 гривень з кожного.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено з загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Повний текст рішення складено та підписано 17 вересня 2018 року.
Суддя: Н. М. Ваврушак