АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«18» вересня 2018 року

м. Харків

справа № 642/5218/17-ц

провадження № 22ц/790/4223/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Асєєвої В.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2, представник відповідача - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 червня 2018 року в складі судді Євтіфієва В.М.,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання, який в подальшому уточнювала.

Позовна заява мотивована тим, що 20 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання ВТС № 238862, посвідчений приватним нотаріусом Бєсєдою Т.Д., згідно якого ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3, взамін чого ОСОБА_2 зобов'язалась забезпечувати її довічним утриманням.

Вказала, що відповідно до договору вартість матеріального забезпечення оцінена сторонами у 500, 00 грн. щомісячно. Також передбачена пропорційна зміна цієї суми у разі зміни встановленого законом розміру прожиткового мінімуму доходів громадян для відповідної категорії.

Зазначила, що відповідач за рахунок суми матеріального забезпечення і в межах її вартості зобов'язалась придбати та безоплатно доставити до місця її проживання продукти харчування, одяг, медикаменти або забезпечити надання побутових послуг. Про прийняття таких речей або послуг в рахунок вартості матеріального забезпечення за цим договором відчужувач має надати відповідну розписку. В разі термінової необхідності через стан здоров'я відчужувача набувач за погодженням з відчужувачем зобов'язаний передати наперед необхідну суму для лікування.

Вказала, що відповідач не виконує взяті на себе за договором обов'язки, не звертає уваги на її потреби і стан здоров'я, не забезпечує її харчуванням, медикаментами, необхідною допомогою і взагалі відмовляється доглядати її.

Зазначила, що сума матеріального забезпечення їй взагалі не надавалась та не збільшувалась, незважаючи на те, що розмір прожиткового мінімуму з 2013 року неодноразово збільшувався.

Вказала, що вона є особою похилого віку, отримує мінімальну пенсію, якої не вистачає ані на ліки, ані на якісне харчування.

Зазначила, що відповідач вже тривалий час не надає їй матеріальне забезпечення та догляд, проживає в іншій квартирі, повністю усунулась від догляду за нею. Розписок про отримання матеріального забезпечення вона відповідачу не надавала, оскільки нічого від неї не отримувала.

Вказала, що відповідач відмовляється розірвати договір у добровільному порядку.

З урахуванням уточнень просила розірвати договір довічного утримання ВТС № 238862 від 20 вересня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Бєсєдою Т.Д., скасувати правову реєстрацію квартири АДРЕСА_4, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання ВТС № 238862 від 20 вересня 2013 року, який зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 2646, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 12 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено, уточнену позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду - скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, повернути сторони у первісний стан, судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що відповідач не виконувала свої обов'язки за договором довічного утримання, зокрема, не допомагала їй виходити за межі квартири, не купувала їй ліки, які призначалися лікарем, отримувала її пенсію та самостійно розпоряджалась нею, не мала взагалі ніяких коштів для існування; що допитані судом свідки з боку відповідача не мешкають в будинку, як і сам відповідач, та не обізнані про її стан здоров'я.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довела, що ОСОБА_2 не виконувала або неналежним чином виконувала умови договору довічного утримання.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, є особою похилого віку, пенсіонеркою, отримує пенсію, яка за період з лютого 2017 року по липень 2017 року склала 9006,66 грн. Вона зареєстрована та проживає одна за адресою: АДРЕСА_1, яка належить їй на праві власності.

20 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання.

Пунктом 1.1. вказаного договору передбачено, що відчужувач ОСОБА_1 передає у власність, а набувач ОСОБА_2 приймає у власність належну відчужувачу квартиру АДРЕСА_5, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача довічним утриманням.

Із пунктів 3.1. - 3.3, 3.6 вказаного договору вбачається, що за цим договором набувач зобов'язується в межах вартості матеріального забезпечення довічно утримувати відчужувача; надати відчужувачу довічне безоплатне користування зазначеною квартирою без права постановки на реєстраційний облік та проживання в ній сторонніх осіб; після смерті відчужувача поховати його з додержанням прийнятих громадських та християнських звичаїв. Вартість матеріального забезпечення оцінена сторонами у 500, 00 грн. щомісячно. В разі зміни встановленого законом розміру прожиткового мінімуму доходів громадян для відповідної категорії - ця сума пропорційно змінюється. За рахунок суми матеріального забезпечення і в межах її вартості, за замовленням відчужувача, набувач зобов'язаний придбати та безоплатно доставити до місця його проживання продукти харчування, одяг, медикаменти або забезпечити надання побутових послуг. Про прийняття таких речей або послуг в рахунок вартості матеріального забезпечення за цим договором відчужувач має надати відповідну розписку. В разі термінової необхідності, через стан здоров'я відчужувача, набувач за погодженням з відчужувачем зобов'язаний передати наперед необхідну для лікування суму. Договір може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача.

У разі розірвання договору у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.

Із витягу з медичної картки стаціонарного хворого № 3820, наданого Харківською клінічною лікарнею на залізничному транспорті № 2 філії «Центру охорони здоров'я» ПАТ «Укрзалізниця» вбачається, що ОСОБА_1 знаходилась у терапевтичному відділенні з 16 травня 2016 року по 24 травня 2016 року, здавала аналізи сечі та крові, проходила електрокардіограму, ультразвукове дослідження внутрішніх органів, щитоподібної залози, оглянута травматологом, невропатологом, ендокринологом, також пройшла електронейроміографічне дослідження, СКТ головного мозку, комп'ютерну томографію органів грудної клітини. ОСОБА_1 рекомендовано приймати медикаменти: гліанов, ко-пренесса, розарт, ніцеріум уно, кардіомагніл.

Із копій квитанцій за оплату комунальних послуг вбачається, що оплата за комунальні послуги здійснювалась за період з 2014 року по 2016 рік за підписами позивача та відповідача.

На аркуші справи № 112 містяться копії чеків на придбання продуктів харчування за 2015 рік, копія накладної від 22 червня 2014 року на придбання миючих засобів, у яких платник не зазначений.

ОСОБА_5 Холодногірського району Харківської міської ради № Ко-4-2617/0/168-17 від 11 липня 2017 року надано відповідь на колективне звернення мешканців будинку АДРЕСА_6 від 12 червня 2017 року щодо влаштування ОСОБА_1 до будинку-інтернату та роз'яснено підстави поміщення особи до будинку-інтернату і можливість розірвання договору довічного утримання, якщо ОСОБА_1 не влаштовують стан та якість його виконання. Також зазначено, що 11 липня 2017 року проведено комісійне обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_1, надано роз'яснення щодо порядку влаштування до будинку-інтернату, залишено інформаційну пам'ятку із зазначеного питання, бланки особистої заяви та медичної картки встановленого зразку.

Із письмових пояснень сусідів сторін ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вбачається, що відповідач доглядала за позивачем, забезпечувала її їжею, ліками.

Як вбачається з заяви сусідів позивача ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, вони підтверджують, що ОСОБА_2 не виконувала взяті на себе за договором довічного утримання обов'язки, погано ставилась до ОСОБА_1, не доглядала за нею, сплачувала комунальні платежі за квартиру з її пенсії, інколи приносила їжу та ліки, які не були призначені лікарем; натомість, вони доглядали позивача, приносили їй їжу, одежу, ліки, купали, допомагали пересуватись.

У суді першої інстанції свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_13 вказали, що позивач умовила відповідача доглядати за нею, і відповідач це виконувала.

Свідок ОСОБА_14 вказала, що після інсульту позивача відповідач доглядала за нею. Зараз вона не знає їхніх стосунків. Одного разу вона зустріла позивача, і вона казала їй, що хоче їсти.

Свідок ОСОБА_15 вказав, що останні два роки відповідач не ходила до позивача з невідомих причин. Одного разу позивач просила їжу у ОСОБА_14 За позивачем зараз доглядає інша особа.

Свідок ОСОБА_16 вказала, що відповідач доглядала за позивачем, потім на неї стали впливати інші особи і вона вирішила піти до будинку осіб похилого віку, тому останні два роки не допускає до себе відповідача.

В суді апеляційної інстанції позивач пояснила, що ОСОБА_2 не виконувала свої обов'язки за договором довічного утримання, зокрема, не здійснювала за нею догляд, не купувала належні ліки, не дозволяла їй виходити з квартири тощо.

В свою чергу ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції пояснила, що вона належним чином виконувала свої обов'язки. Проте, доказів належного виконання договору відповідно до пунктів 3.3., 3.4. не надала.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 червня 2006 року ОСОБА_1 укладала договір довічного утримання з ОСОБА_17, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2012 року.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до частини 1 статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Згідно зі статтями 526, 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 2 статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до частини 1 статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача.

За своїм змістом вказана норма права передбачає, що підставою для розірвання договору довічного утримання є як повне невиконання набувачем взятих на себе обов'язків, так і їх неналежне виконання у порівнянні з умовами договору, при цьому незалежно від вини набувача.

Згідно частини 1 статті 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення.

У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.

Відповідно до частин 1, 4, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів виконання умов договору довічного утримання, зокрема, надання позивачу щомісячного матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду та необхідної допомоги) на суму не менше 500, 00 грн. Не містять матеріали справи і відповідних розписок від позивача щодо прийняття таких речей або послуг в рахунок вартості матеріального забезпечення.

Із копій квитанцій на придбання продуктів та накладної на придбання миючих засобів, які містяться в матеріалах справи, не вбачається, що ці товари придбавались саме ОСОБА_2 для ОСОБА_1 на виконання договору довічного утримання. Підписи на квитанціях ОСОБА_2 щодо сплати комунальних послуг, як зазначила в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2, не свідчать про те, що саме вона за свої кошти сплачувала їх, виходячи з того, що її щомісячний дохід складав 2795, 00 грн. При цьому судова колегія звертає увагу на те, що договором довічного утримання не передбачено обов'язку зі сплати комунальних платежів від імені позивача або за позивача.

Доводи ОСОБА_2 про заміну вікон, дверей у квартирі позивача та придбання нею чайника і столу на виконання договору не можуть бути взяті до уваги, оскільки умовами договору довічного утримання не передбачено такого обов'язку набувача.

Із витягу з медичної картки ОСОБА_1 вбачається, що їй рекомендовано приймати медикаменти: гліанов, ко-пренесса, розарт, ніцеріум уно, кардіомагніл, проте, доказів придбання відповідачем для неї таких ліків не надано.

Не містять матеріали справи письмових записів, щоденників щодо витрат ОСОБА_2 грошових коштів на виконання умов договору з підписами сторін.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснила, що таких доказів у неї немає, оскільки до січня 2017 року претензій ОСОБА_1 до неї не мала, тому ніяких записів вона не вела. Неприязні відносини між ними виникли з січня 2017 року, проте, і на цей період ніяких письмових доказів матеріали справи не містять.

Аналізуючи наведене, судова колегія вважає, що договір довічного утримання фактично не виконувався, тому висновок суду щодо відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову є помилковим.

Висновок суду щодо того, що ОСОБА_1 вже укладала договір довічного утримання, який в подальшому в судовому порядку розірвано, що є також підставою для відмови їй в задоволенні позову, суперечить вимогам чинного законодавства, так як кожна особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, і якщо законом не встановлені правові наслідки недобросовісного та нерозумного здійснення нею свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною.

Таким чином, аналізуючи наведене та враховуючи положення статті 263 ЦПК України, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що є підставою відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України для скасування судового рішення.

Виходячи з того, що суд першої інстанції не дослідив і не надав належної оцінки доказам, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, з урахуванням уточненого позову ОСОБА_1 від 08 червня 2018 року, який за змістом не відрізнявся від попередніх позовів та який був безпідставно повернутий позивачу, однак, за яким, виходячи з змісту рішення, фактично і ухвалено судове рішення, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення та частковим задоволенням позову ОСОБА_1 в частині розірвання договору довічного утримання.

Однак, в задоволенні позову ОСОБА_1 в частині повернення сторін в попередній стан судова колегія вважає за необхідне відмовити, виходячи з наступного.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об'єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Згідно пункту 67 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року № 553) для державної реєстрації права власності у разі розірвання договору, за яким відбувся перехід права власності на нерухоме майно, на підставі рішення суду подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують право власності на нерухоме майно відчужувача до укладення такого договору.

Таким чином, судове рішення про розірвання договору довічного утримання є підставою для скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та зняття заборони його відчуження, а тому позовні вимоги в частині повернення сторін в попередній стан не підлягають задоволенню, оскільки вони є зайвими.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_18 задоволено частково, з ОСОБА_2 на її користь, виходячи з пропорційності розміру задоволених позовних вимог, підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1344,00 грн. за подачу позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 червня 2018 року- скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Договір довічного утримання ВТС № 238862 від 20 вересня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т.Д., розірвати.

В іншій частині в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1344, 00 грн. судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 20 вересня 2018 року.