Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 201/4243/15-ц

провадження № 61-8976св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, публічне акціонерне товариство «Омега Банк», товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Мельник Олександр Іванович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Каратаєвої Л. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, публічного акціонерного товариства «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк»), товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс»), третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Мельник О. І., про визнання договору іпотеки недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 25 квітня 2008 року між її чоловіком - ОСОБА_2 та відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, укладеним 25 квітня 2008 року між цими особами, було укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку було передано квартиру АДРЕСА_1.

Вважала, що вказаний договір іпотеки підлягає визнанню недійсним, оскільки її чоловіком - ОСОБА_2 в іпотеку банку було передано майно, власником якого він не був, оскільки право власності на майно, придбане за договором, який підлягає державній реєстрації, виникає з моменту такої реєстрації. Крім того, вона не давала чоловікові своєї згоди на передачу цього майна в іпотеку, що суперечить вимогам статті 578 ЦК України.

Також 07 липня 2011 року між ОСОБА_2 і ПАТ «Сведбанк» була укладена додаткова угода № 2 до кредитного договору від 25 квітня 2008 року про збільшення розміру процентів за користування кредитом до 14,90 % річних, при цьому таке збільшення розміру процентів попередньо не узгоджено в іпотечному договорі або в додатковій угоді до цього договору, що є істотним порушенням вимог Закону України «Про іпотеку», зокрема, статті 19 цього Закону.

На підставі вказаного, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним іпотечний договір від 25 квітня 2008 року, укладений між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», та ОСОБА_2, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу МельникомО. І. та зареєстрований у реєстрі за № 1760, згідно з яким в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним іпотечний договір від 25 квітня 2008 року, укладений між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», та ОСОБА_2, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мельником О. І. та зареєстрований у реєстрі за № 1760, згідно з яким в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1, та зобов'язано органи юстиції, органи державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державних реєстраторів прав на нерухоме майно та/або нотаріусів зняти заборону відчуження вказаної квартири і виключити запис з Держаного реєстру іпотек.

Стягнуто з ОСОБА_2, ТОВ «ФК «Вектор Плюс», ПАТ «Омега Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати по 81,20 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на момент укладення оспорюваного правочину, право власності не було зареєстровано за іпотекодавцем, тому він не мав право розпоряджатися цим майном. Також ОСОБА_1 не надавала письмової згоди на передачу ОСОБА_2 в іпотеку майна, яке перебуває у спільній сумісній власності. Крім того, у договорі іпотеки сторонами не було погоджено збільшення обсягу відповідальності позичальника у зв'язку з укладенням 07 липня 2011 року додаткової угоди № 2 до кредитного договору від 25 квітня 2008 року. Оскільки договір іпотеки від 25 квітня 2008 року, укладений між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», та ОСОБА_2, суперечить вимогам цивільного законодавства, суд на підставі статей 203, 215 ЦК України визнав цей правочин недійсним.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Вектор Плюс» задоволено. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що оспорюваний договір іпотеки за формою і змістом відповідає вимогам законодавства, цей правочин укладено в інтересах сім'ї, за згодою іншого з подружжя.Крім того, відповідно до статті 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Отже, відсутність державної реєстрації договору про відчуження майна не може бути підставою для визнання недійсним договору, за яким це майно передано в іпотеку. При цьому апеляційний суд послався на відповідні правові позиції Верховного Суду України.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що у іпотекодавця було відсутнє право розпорядження квартирою АДРЕСА_1, оскільки на момент укладення оспорюваного провочину він не був власником цього майна. Також апеляційний суд дійшов помилкового висновку про надання ОСОБА_1 згоди на укладення оспорюваного правочину, оскільки у заяві, яка наявна в матеріалах справи, зазначено іншу особу з прізвищем - ОСОБА_1.

Інші учасники справи, у тому числі позивач, яка пред'явила позов, судові рішення не оскаржила.

Відзив на касаційну скаргу учасниками справи не подано.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 липня 2018 року задоволено заяву судді Пророка В. В. про самовідвід та передано справу для проведення повторного автоматизованого розподілу.

У липні 2018 року справу передано судді-доповідачу Луспенику Д. Д.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що 07 березня 2008 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Після укладення шлюбу, ОСОБА_1 взяла прізвище чоловіка - ОСОБА_2.

25 квітня 2008 року між ОСОБА_2 і товариством з обмеженою відповідальністю «Перспектива Інвестмент» (далі - ТОВ «Перспектива Інвестмент») було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мельником О. І., згідно з яким ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1.

У пункті 4 цього договору сторонами погоджено, що продаж квартири вчинюється за 3 176 876,96 грн, які сплачуються покупцем продавцю банківським переказом у безготівковій формі у день підписання цього договору.

Цього ж дня, 25 квітня 2008 року, між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», і ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 2 858 300,00 грн на строк до 24 квітня 2038 року з метою придбання квартири АДРЕСА_1 та перерахування вказаних коштів на рахунок ТОВ «Перспектива Інвестмент» за договором купівлі-продажу від 25 квітня 2008 року.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, 25 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», і ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_2 передав в іпотеку ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», квартиру АДРЕСА_1.

25 квітня 2008 року ОСОБА_1 (прізвище після укладення шлюбу - ОСОБА_2) надала письмову заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мельником О. І., згідно з якою вона дала згоду своєму чоловіку - ОСОБА_2 на придбання і наступну передачу в іпотеку в ВАТ «Сведбанк» квартири АДРЕСА_1 за ціну та на умовах їй відомих. При цьому в заяві зазначено, що договори купівлі-продажу, кредиту та іпотеки укладаються її чоловіком в інтересах сім'ї та їх укладення відповідає їхньому сумісному волевиявленню. Факт шлюбних відносин між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 встановлений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мельником О. І. на підставі свідоцтва про шлюб, виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 07 березня 2008 року (т. 1 а. с .105).

06 квітня 2011 року між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», і ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору від 25 квітня 2008 року, а 07 липня 2011 року - додаткову угоду № 2 до цього договору.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», і ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір, за умовами якого права вимоги заборгованості (включаючи суму наданого кредиту, проценти, комісію, штрафні санкції та інші можливі платежі) за кредитним договором від 25 квітня 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_2, було відступлено ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

Отже, у силу статей 512-517 ЦК України ТОВ «ФК «Вектор Плюс» набуло права вимоги, як новий кредитор, до ОСОБА_2 за договорами кредиту і іпотеки від 25 квітня 2008 року.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Встановивши, що ОСОБА_1 надала своєму чоловікові - ОСОБА_2 згоду на придбання і наступну передачу в іпотеку ВАТ «Сведбанк» квартири АДРЕСА_1, що підтверджується її заявою від 25 квітня 2008 року, яка була посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мельником О. І., апеляційний суд дійшов правильного висновку, що сторонами при укладенні оспорюваного правочину дотримано вимоги, встановленні статтею 578 ЦК України і статтею 6 Закону України «Про іпотеку», щодо надання усіма співвласниками згоди на передачу майна в іпотеку.

Доводи касаційної скарги про відсутність згоди ОСОБА_1 на передачу майна в іпотеку, оскільки відповідно до заяви від 25 квітня 2008 року така згода була надана іншою особою з прізвищем - ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки судом було встановлено, що згода була надана саме ОСОБА_1, яка після укладення шлюбу у березні 2008 року взяла прізвище чоловіка, однак паспорт громадянина України з новим прізвищем отримала лише 04 липня 2008 року, тобто після надання письмовою згоди на передачу майна в іпотеку. Крім того, в іншому зареєстрованому шлюбі ОСОБА_2 станом на 25 квітня 2008 року не перебував, отже, вказані обставини не можуть бути підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Крім того, по суті ОСОБА_2 діє в інтересах позивача ОСОБА_1, яка пред'явила позов, але судові рішення не оскаржує і повноважень ОСОБА_2 на захист її інтересів не надавала, а ОСОБА_2, уклавши оспорюваний договір, позову не пред'явив.

Також безпідставними є доводи ОСОБА_2, що на момент укладення оспорюваного правочину він не був власником предмета іпотеки, тому не міг розпоряджатися цим майном, на правильність висновків апеляційного суду не впливають.

Так, у частинах третій, четвертій статті 334 ЦК України визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку»іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з статтею 3 Закону України «Про іпотеку»іпотека виникає на підставі договору. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення.

Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. (частина друга статті 5 Закону України «Про іпотеку»).

Таким чином, встановивши, що предметом іпотеки в оспорюваному правочині була квартира, придбана ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 25 квітня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мельником О. І., крім того, право власності ОСОБА_2 на це майно було зареєстровано 03 червня 2008 року, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що договір іпотеки від 25 квітня 2008 року за формою і змістом відповідає вимогам законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников Ю. В. Черняк