Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 592/8762/15-ц

провадження № 61-21540св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1,

треті особи: Національний банк України, публічне акціонерне товариство «Омега Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Сумської області у складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Кононенко О. Ю., Рибалки В. Г., від 20 січня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»)звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, треті особи: Національний банк України, публічне акціонерне товариство «Омега Банк», про звернення стягнення на предмет іпотекишляхом визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 26 жовтня 2007 року між акціонерним товариством «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 40 000 доларів США на строк до 25 жовтня 2037 року зі сплатою 11,9 % річних. З метою забезпечення виконання грошового зобов'язання, ОСОБА_1 за договором іпотеки від 26 жовтня 2007 року передав в іпотеку банку належну йому на праві власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року між ПАТ«Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ПАТ «Сведбанк» відступило ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі укладеними з ОСОБА_1

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язання відповідачем, станом на 28 липня 2015 року утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 26 810,09 доларів США, що є еквівалентом 591 491,66 грн.

Ураховуючи викладене, ПАТ «Дельта Банк» просило суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 26 жовтня 2007 року в розмірі 591 491,66 грн звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності на неї за ПАТ «Дельта Банк».

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми у складі судді Фоменко І. М. від 04 жовтня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження виконання ним вимог статей 33, 35 Закону України «Про іпотеку» щодо надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення у не менш ніж тридцятиденний строк, а тому звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки є передчасним.

Крім того, допущене боржником порушення основного зобов'язання не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Рішенням Сумської областівід 20 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 04 жовтня 2016 року скасовано. Позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено.

В рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором від 26 жовтня 2007 року у розмірі 591 491,66 грн, з яких: тіло кредиту - 554 905,12 грн, відсотки - 36 586,54 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 26 жовтня 2007 року, укладеним з ОСОБА_1, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, ринкова вартість якої станом на 30 вересня 2016 року відповідно до висновку суб'єкта оціночної діяльності становить 518 427 грн, що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 26 жовтня 2007 року, шляхом визнання права власності на вказаний предмет іпотеки за ПАТ «Дельта Банк».

Визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов ПАТ «Дельта Банк», виходив із того, що у разі порушення позичальником обов'язків, встановлених кредитним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.Такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, як набуття іпотекодержателем права власності на нього, передбачений пунктом 12 іпотечного договору від 26 жовтня 2007 року та статтею 36, частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку».

У лютому 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що Апеляційним судом Сумської області невірно встановлено факт наявності заборгованості, оскільки судом встановлена сума заборгованості за тілом кредиту у розмірі 25 151,76 доларів США, а відповідно до поданих ним копій квитанцій та розрахунку заборгованості сума, що лишається до сплати по тілу кредиту складає 24 390, 47 доларів США. При цьому на момент звернення позивача до суду ним сплачено за кредитним договором 42 101,47 доларів США. Також судом не надано належної оцінки нарахуванню банком процентів.

Отже, позивачем не надано до суду розрахунку, який би відповідав умовам договору, а судом відповідно не надано належної оцінки поданих банком та позичальником доказів.

Крім того, правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку, проте судом не встановлено факту державної реєстрації відступлення права вимоги. Ковпаківським районним судом м. Суми прийнята до розгляду позовна заява ПАТ «Дельта Банк» з порушенням вимог частини першої статті 114, частин п'ятої та восьмої статті 119 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких: позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини; до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору; якщо позовна заява подається представником позивача, до позовної заяви додається довіреність чи інший документ, що підтверджує його повноваження.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

26 квітня 2018 року справа передана з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 26 жовтня 2007 року між акціонерним товариством «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 40 000 доларів США на строк до 25 жовтня 2037 року зі сплатою 11,9 % річних. З метою забезпечення виконання грошового зобов'язання, ОСОБА_1 за договором іпотеки від 26 жовтня 2007 року передав в іпотеку банку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року між ПАТ«Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ПАТ «Сведбанк» відступило ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі укладеними з ОСОБА_1

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язання відповідачем, станом на 28 липня 2015 року утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 26 810,09 доларів США, що є еквівалентом 591 491,66 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Проте частиною третьою статті 39 цього Закону передбачено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки як неспівмірність заборгованості за основним зобов'язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання.

Зазначене може бути враховано лише в разі, якщо порушенням основного зобов'язання іпотекодержателю не завдано збитків.

Указаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом України у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-340 цс 15 і підстав для відступлення від неї колегія суддів не вбачає.

Невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» з тих підстав, що банком не надано належних доказів на підтвердження виконання ним вимог статей 33, 35 Закону України «Про іпотеку» щодо надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення, а також, що допущене боржником порушення основного зобов'язання не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав, суд першої інстанції допустився помилки у правильному застосуванні норм матеріального права.

Не можна погодитись і з судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Отже, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Такого правового висновку дійшла ОСОБА_2 Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, провадження № 14-38цс18.

Апеляційний суд на зазначені вимоги закону уваги не звернув і не врахував, чи відповідає обраний позивачем спосіб урегулювання спору вимогам закону.

У частині третій статті 400 ЦПК України передбачено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Таким чином, ураховуючи часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій та відмову в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», з останнього на користь ОСОБА_1підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 4 384,80 грн.

Керуючись статтями пункту 2 частини другої статті 141, 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 04 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду Сумської області від 20 січня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, треті особи: Національний банк України, публічне акціонерне товариство «Омега Банк», про звернення стягнення на предмет іпотекишляхом визнання права власності відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 4 384,80 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк