Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 638/14040/15-ц

провадження № 61-17981 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О. (суддя - доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» в особі філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» у Комінтернівському районі м. Харкова, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 19 грудня 2016 року у складі суді Мороза О. І. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 15 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Овсяннікової А. І. Бездітко В. М., Коваленко І. П.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» в особі філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус» у Комінтернівському районі м. Харкова (далі - ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ) про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 18 липня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № DNH4KP74720214, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 4 290,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, строком на 42 місяця, до 18 січня 2010 року. Мета кредитування зазначена у договорі - придбання ТНС та сплата комісії банку та компанії.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед кредитором боржника за виконання ним своїх зобов'язань у межах 200 грн. Оскільки позичальник порушила умови кредитного договору, у неї станом на 26 листопада 2013 року утворилася заборгованість перед банком, яка становить 29 123,40 грн та складається з: 2 800,82 грн - заборгованість за кредитом;- 10357,55 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 14292,49 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 1372,54 грн - штраф (процентна складова).

На підставі викладеного, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути із ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у розмірі 29 123,40 грн; стягнути солідарно із ОСОБА_3 та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» заборгованість у розмірі 200 грн.

Рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 19 грудня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNH4KP74720214 від 18 липня 2006 року станом на 26 листопада 2013 року у розмірі 29 123,40 грн та судовий збір у розмірі 293,23 грн.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_3 та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNH4KP74720214 від 18 липня 2006 року у сумі 200 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що через неналежне виконання відповідачем ОСОБА_3 умов кредитного договору вона допустила заборгованість, яка підлягає стягненню повністю.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 15 лютого

2017 року рішення суду першої інстанції змінено.

Зменшено розмір стягнутої з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 18 липня 2006 року з 29 123,40 грн до 17 830,91 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позичальником порушено умови кредитного договору, тому виникла заборгованість, яка має бути стягнута на користь банка, при цьому врахована сплата грошових коштів відповідачем ОСОБА_3 в рахунок погашення кредиту. Позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки останній платіж позичальником ОСОБА_3 здійснено 18 лютого 2013 року, а позивач звернувся з цим позовом у січні 2014 року.

Разом з цим, апеляційний суд відповідно до положень статті 549, частини третьої статті 551 ЦК України зменшив розмір пені - з 14 292,49 грн до 3 000,00 грн, врахувавши, що неустойка значно перевищує розмір збитків, а також стан здоров'я відповідача ОСОБА_3

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що вона не зверталась до ПАТ КБ «ПриватБанк» за наданням кредиту для придбання холодильника, грошових коштів на суму 4 290 грн вона не отримувала.

Крім того, заявник зазначала, що судами першої та апеляційної інстанції не враховано, що на виконання рішення суду з її пенсії було стягнуто 5 139,79 грн.

25 травня 2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у даній справі.

Інші учасники процесу не скористались своїм правом на надання відзиву на касаційну скаргу.

20 вересня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ цю справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 частини першої розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

17 квітня 2018 року справу № 641/734/14-ц та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судами встановлено, що 18 липня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № DNH4KP74720214, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 4 290,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, строком на 42 місяці, до 18 січня 2010 року. Мета кредитування зазначена у договорі - придбання ТНС та сплата комісії банку та компанії.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед кредитором боржника за виконання ним своїх зобов'язань у межах 200 грн. Оскільки позичальник порушила умови кредитного договору, у неї станом на 26 листопада 2013 року утворилася заборгованість перед банком, яка становить 29 123,40 грн та складається з: 2 800,82 грн - заборгованість за кредитом; 10357,55 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 14292,49 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 1372,54 грн - штраф (процентна складова).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За правилами частини першої статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог статті 599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Загальні умови виконання зобов'язання зазначені у статті 526 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок як позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п. 5.1 умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка» (Стандарт) (далі - Умов), у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні. При цьому відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищезазначеної пені банком не нараховуються.

Пункт 5.3 умов передбачає, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язується сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову.

З пункту 5.4 умов вбачається, що нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язань, передбаченої п.п.5.1, 5.2, 5.3 умов договору, здійснюється протягом трьох років з дня, коли відповідне зобов'язання повинне бути виконане позичальником.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, встановив фактичні обставини справи з урахуванням наданих сторонами доказів та дійшов обґрунтованого висновку про те, що має місце порушення відповідачем ОСОБА_3 умов кредитного договору в частині повернення грошових коштів та сплаті неустойки, передбаченої цим договором.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, погодився з висновками суду першої інстанції щодо характеру спірних правовідносин та дійшов правильного висновку, що позовна давність при зверненні з даним позовом не пропущена, оскільки останній платіж, відповідно до розрахунку, наданого позивачем, здійснено 18 лютого 2013 року.

Апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги, обґрунтовано застосував положення частини третьої статті 551 ЦК України та зменшив розмір пені з 14292,49 грн до 3000,00 грн, оскільки такий розмір значно перевищує розмір заборгованості за кредитним договором, врахувавши при цьому стан здоров'я відповідача ОСОБА_3

Доводи відповідача ОСОБА_3 у касаційній скарзі про те, що вона не укладала кредитний договір з позивачем та не придбавала холодильник «Samsung S 44 NB» вартістю 3 800,00 грн є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи. Зокрема, з квитанцій, наявних у матеріалах справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 сплачувала грошові кошти в рахунок часткового погашення кредитної заборгованості.

Варто зазначити, що відповідно до положень статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Належних та допустимих доказів щодо звернення відповідача ОСОБА_3 з вимогами про визнання кредитного договору недійсним матеріали справи не містять. Як і не містять матеріали справи даних щодо звернення відповідача ОСОБА_3 до позивача та до продавця ФОП ОСОБА_5 з письмовими зверненнями щодо підписаних документів. Разом з цим, банк виконав умови договору та перерахував 3 800,00 грн на рахунок ФОП ОСОБА_5 для придбання відповідачем ОСОБА_3 у останньої холодильника «Samsung S 44 NB». Придбала відповідач ОСОБА_3 холодильник «Samsung S 44 NB» чи не придбала з будь-яких причин, правового значення для повернення кредиту не має.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення апеляційного суду та рішення суду першої інстанції в його незміненій частині ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 15 лютого 2017 року та рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 19 грудня 2016 року в його незміненій частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик