АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі:

суддя-доповідач ОніщукМ.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Горбачова І.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 вересня 2017 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (далі - позивач або Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі - відповідач), в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 15 101 грн. 03 коп., яка складається з: 288 грн. 15 коп. заборгованість за кредитом, 10 017 грн. 59 коп. заборгованість за відсотками, 3 600 грн. заборгованість за пенею і комісією, 500 грн. штраф (фіксована частина) та 695 грн. 29 коп. штраф (процентна складова).

В обґрунтування заявлених вимог вказувало, що 21.03.2012 ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% річних на суму залишку заборгованості, зобов'язавшись погашати заборгованість за кредитом, відсотками та перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. ОСОБА_3 порушила зобов'язання за договором і станом на 30.06.2016 має заборгованість в загальному розмірі 15 101,03 грн., що включає заборгованість по кредиту в сумі 288,15 грн., заборгованість по відсотках в сумі 10 017,59 грн., заборгованість по пені та комісії в сумі 3 600,00 грн. та штрафи - 500 грн. (фіксована частина) і 695,29 грн. (процентна складова), яка підлягає стягненню (а.с.3-6).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05.09.2017 у задоволенні позову відмовлено (а.с.77-79).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку позовної давності (а.с.105-107).

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05.03.2018 поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (а.с.113).

У визначений строк відповідачем відзив до суду не подано.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20.03.2018 справу призначено до апеляційного розгляду на 11.04.2018 (а.с.116).

В судове засідання 11.04.2018 сторони не з'явились. Представник банку був належним чином повідомлений про розгляд справи, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення (а.с.119). Повідомлення суду направлене на адресу відповідача повернулося з відміткою відділення поштового зв'язку «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с.118).

У зв'язку з відсутністю даних про належне повідомлення відповідача, розгляд справи відкладено на 25.04.2018 (а.с.120, 121).

В судове засіданні 25.04.2018 сторони також не з'явились і у зв'язку з відсутністю даних про їх належне повідомлення розгляд справи було відкладено на 23.05.2018 (а.с.123, 124).

23.05.2018 знову було відкладено розгляд справи у зв'язку з неотриманням сторонами судових повідомлень про день, час та місце розгляду справи. Розгляд справи вчетверте призначено на 13.06.2018 о 15 год. 00 хв. При цьому, слід наголосити, що оголошення про виклик до суду відповідача було розміщене на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 125-127). Банк та його представник з невідомих суду причин перестали отримувати судові повідомлення за вказаними ними адресами.

Отже, сторони в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялись належним чином за відомими суду адресами, про причини неявки суд не повідомили. З матеріалів справи вбачається, що банк був обізнаний про розгляд його апеляційної скарги судом апеляційної інстанції.

За процесуальним законом сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов'язані добросовісно користуватись своїми процесуальними правами та добросовісно виконувати свої процесуальні обов'язки, зокрема, цікавитись провадженням (рухом) справи.

З огляду на викладене, а також враховуючи строки розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін, оскільки їх неявка, за викладених вище обставин, не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Разом з цим, слід зазначити, що в день судового засідання від банку на електронну адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке одержано колегією суддів о 15 год. 15 хв., тобто після розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог банку, суд першої інстанції виходив з того, що банк звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявлено відповідачем.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, що 21.03.2012 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 шляхом акцептування банком пропозиції клієнта було укладено договір, предметом якого є видача банком клієнту кредитної картки у національній валюті України за тарифним пакетом «Універсальна» з встановленим кредитним лімітом в розмірі 300 грн. (а.с. 11).

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що останній платіж на погашення кредиту та сплату процентів за користування кредитом ОСОБА_3 здійснила у листопаді 2012, після чого будь-які сплати за кредитним договором припинила (а.с.8).

Згідно розрахунку позивача загальний розмір заборгованості відповідача станом на 30.06.2016 становить 15 101,03 грн., що включає заборгованість по кредиту в сумі 288,15 грн., заборгованість по відсотках в сумі 10 017,59 грн., заборгованість по пені та комісії в сумі 3 600,00 грн. та штрафи - 500 грн. (фіксована частина) і 695,29 грн. (процентна складова) (а.с. 6-10).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України).

Статтею 1050 ЦК України встановлено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець мас право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині 1 статті 509 ЦК України, згідно з якою зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Отже, пред'явлення позивачем вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, відповідає умовам укладеного між сторонами договору та вимогам закону.

Разом з цим, під час розгляду справи відповідач звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності, вказуючи, що позивачем пропущено визначений законом трирічний строк позовної давності (а.с.73).

Перевіряючи дотримання визначених законом строків позовної давності, слід зазначити наступне.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 цього Кодексу).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи вбачається, що за договором кредитування рахунку, який передбачає щомісячні платежі на погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору.

З наданих позивачем доказів суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки встановив, що останній платіж відповідачем було здійснено 25.11.2012, а до суду з даним позовом банк звернувся лише 04.08.2016.

Щодо доводів апеляційної скарги, слід вказати наступне.

В апеляційній скарзі банк зазначає, що згідно довідки (яка подана останнім в якості доказу разом з апеляційною скаргою) картка, яка видана відповідачу, діяла до жовтня 2015 року, а тому висновок суду про пропуск позовної давності є помилковим.

Проте, такі доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки позивачем не було надано суду першої інстанції жодних відомостей про видачу і строк дії картки, а відтак суд першої інстанції, на час ухвалення рішення, був позбавлений можливості надати цьому правову оцінку.

За правилами процесуального закону суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції на час його ухвалення і на підставі поданих сторонами доказів, які були предметом дослідження і оцінки судом першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції з урахуванням поданих позивачем доказів і враховуючи заяву відповідача про сплив позовної давності, дійшов законного і обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими і не можуть вплинути на законність ухваленого судом рішення.

З вищенаведеного вбачається, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Водночас слід наголосити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 371, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 вересня 2017 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 14 червня 2018 року.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва