печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2018 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Матійчук Г.О.,

за участі секретаря судових засідань Винник С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія «Автофінанс» про визнання договору фінансового лізингу з додатками недійсним та стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що 20.05 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 009908 з додатками. Предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, а саме трактор ЮМЗ8244.2 вартістю 234 000 грн. На вимогу відповідача ним під час підписання договору було сплачено 23 400 грн. Проте, відповідачем не було виконано взяті обов'язки, натомість листом ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» повідомило позивача про те, що отримати предмет лізингу він зможе після сплати першого лізингового платежу в сумі 14 742,00 грн. Позивач звернувся до відповідача з листом, що останній порушує вимоги чинного законодавств, а саме вимоги ч. 2 ст. 806 ЦК України. Після чого позивач отримав відповідь від відповідача про те, що компанія передає в користування обраний товар тільки після сплати авансового першого платежу, який визначений договором у розмірі 20% від загальної вартості предмету. Таким чином, позивач вважає, що укладений спірний договір фінансового лізингу з додатками є недійсним з моменту його укладення, а відтак сплачені ним кошти підлягають поверненню.

Позивач та його представник в призначене судове засідання не з'явився. Надав суду заяву про слухання справи у їх відсутність. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав, що не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі наявних в справі доказів.

З урахуванням наведеного, суд вбачає можливість розгляду справи за відсутності сторін.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши спірні правовідносини, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 20.05 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 009908 з додатками. Предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, а саме трактор ЮМЗ8244.2 вартістю 234 000 грн.

На вимогу відповідача ним під час підписання договору було сплачено 23 400 грн.., що підтверджується копією квитанції № ПН 703398 від 29.04.2014 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю - продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Системний аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 30 жовтня 2014 року, укладеного між сторонами справи дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (ст1,3,4,9,10,11 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює Відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та інше суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Як зазначає позивач, згідно з Державним реєстром фінансових установ, що розміщений на офіційному сайті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, відповідач не має відповідної ліцензії на надання фінансових послуг.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 18 січня 2017 року у справі № 6-648цс16, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу або договору поставки, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Системне тлумачення названих правових норм приводить до висновку, що для договору найму та для договору лізингу передбачена однакова загальна норма про те, що такі договори повинні бути укладені у письмовій формі.

Проте, окремою спеціальною нормою передбачено, що договір найму транспортного засобу, який укладається за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню і в силу приписів статті 806 ЦК України ці спеціальні вимоги повинні застосовуватись до договорів фінансового лізингу, які укладаються з фізичною особою відносно лізингу транспортного засобу.

Обґрунтованість такого тлумачення зазначених правових норм підтверджується тим, що відповідно до пункту 3.12 глави 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно з п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Договір фінансового лізингу від 29.05.2014 року, укладений між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія» Автофінанс», нотаріально посвідчено не було.

Викладені вище обставини справи щодо визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення сплачених сум коштів узгоджуються з правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року справа №6-2766цс-15.

Визнання спірного договору фінансового лізингу з додатками недійсним є похідним для стягнення з відповідача сплаченого платежу в сумі 23 400 гривень з огляду вимог статті 216 ЦК України.

Оскільки вимоги позивача знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем підлягають відшкодуванню відповідачем.

На підставі викладеного та керуючись статтями 16, 22, 23, 184, 215, 216, 220, 227, 229, 230, 625, 799, 806 ЦК України,Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»,Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності»,Закону України «Про захист прав споживачів», статтями 2,10,76-81,263-265, 273, 274,279, 280-282 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія» Автофінанс» про визнання договору фінансового лізингу з додатками недійсним та стягнення грошових коштів - задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 009908 від 29.05.2014 року укладеного між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова Компанія "Автофінанс".

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова Компані "Автофінанс" (, МФО 380805, місцезнаходження: м. Київ, вул. Аніщенка, 3А, оф. 310) на користь ОСОБА_2, (ідент. Код НОМЕР_1, АДРЕСА_1, 03148) 23 400 гривень сплачених коштів

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова Компані "Автофінанс" (, МФО 380805, місцезнаходження: м. Київ, вул. Аніщенка, 3А, оф. 310) на користь ОСОБА_2, (ідент. Код НОМЕР_1, АДРЕСА_1, 03148) судовий збір у розмірі 640 грн.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Апеляційного суду м. Києва або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.О. Матійчук