АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 761/21838/16-ц Головуючий у 1-й інстанції суддя: Волошин В.О.

13 вересня 2018 року м. Київ

Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Прокопчук Н.О.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2018 року в справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» до ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Шевченківського району м. Києва про виселення без надання іншого жилого приміщення,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ПАТ «Трест «Київміськбуд-2» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 та просило з урахуванням уточнених позовних вимог виселити останніх з кімнати НОМЕР_1 гуртожитку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення; стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача судовий збір.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.03.2018 позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ПАТ «Трест «Київміськбуд-2» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на неправильне встановлення судом правовідносин та обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального права.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що наймачу було видано ордер на зайняття спільного гуртожитку разом із членом її сім'ї відповідачем на період перебування в трудових відносинах з позивачем, однак наймач отримала житло, куди й переїхала проживати. Зазначив на відсутність доказів того, що відповідачі потребують поліпшення житлових умов. Вказав, що відповідачі ніколи не перебували та не перебувають з позивачем в трудових відносинах, тому положення житлового кодексу на останніх розповсюджуватись не може.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5343/2018
Згідно з ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Пунктом 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку з чим, справа підлягає розгляду Апеляційним судом м. Києва.

У судовому засіданні представник ПАТ «Трест «Київміськбуд-2» підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 заперечувала проти апеляційної скарги та просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Служба у справах дітей Шевченківського району м. Києва свого представника в судове засідання не направила, подала клопотання до суду, в якому просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін та розглядати справу без участі їхнього представника.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за даної явки сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про залишення без задоволення позову, суд першої інстанції, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, дійшов до висновку, що право користування відповідачами вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені п. 2 ст. 8 Конвенції, при цьому виселення відповідачів із спірної житлової кімнати є невиправданим втручанням у їх право на повагу до житла (аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом в постанові по справі № 521/10070/14-ц), а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ПАТ «Трест «Київміськбуд-2»на праві власності належить гуртожиток, розташований на АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності серія НОМЕР_2від 16.09.1998 (а. с. 7).

10.07.1990 на підставі рішення № 13 від 10.07.1990 адміністрацією, профспілковим комітетом та комітетом комсомолу на ім'я ОСОБА_4 було видано ордер № 6176 на право зайняття житлового приміщення кімнати НОМЕР_1 в гуртожитку на АДРЕСА_1 їй та членам її сім'ї - дочці ОСОБА_5 (після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_1) (а. с. 10).

Встановлено, що наймач ОСОБА_4 працювала у позивача із 01.03.1988 по 18.03.1994 та була звільнена з роботи за ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням (а. с. 8-9).

Позивач зазначає, що в листопаді 2015 року йому стало відомо, що наймач зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 12), після письмового звернення останньої до ПАТ «Трест «Київміськбуд-2»із заявою про припинення нарахування комунальних послуг, в зв'язку з тим, що наймач проживає за іншою адресою, при цьому в кімнаті НОМЕР_1 залишились проживати її донька ОСОБА_1 з малолітньою онукою ОСОБА_2 (а. с. 11).

Позивач для встановлення правових підстав проживання відповідача з малолітньою дочкою в гуртожитку направляв останній лист-оферту, вих. №0504 від 04.04.2016 з додатками - двома примірниками договору №04 ф найму (оренди). Зазначений лист залишився без задоволення та повернувся до позивача із відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 13).

ПАТ «Трест «Київміськбуд-2» вказує, що ОСОБА_1 не є працівником позивача, і не має правових підстав проживати у гуртожитку разом із залежними від неї особами, а саме малолітньою донькою, а тому відповідачі підлягають виселенню без надання іншого житла.

Відповідно до вимог ст. 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадяниномза рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Матеріали справи свідчать, що 10.07.1990 на підставі рішення № 13 від 10.07.1990 адміністрацією, профспілковим комітетом та комітетом комсомолу на ім'я ОСОБА_4 було видано ордер № 6176 на право зайняття житлового приміщення кімнати НОМЕР_1 в гуртожитку на АДРЕСА_1 їй та членам її сім'ї - дочці ОСОБА_5 (після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_1) (а. с. 10). ОСОБА_4 працювала у позивача із 01.03.1988 по 18.03.1994 та була звільнена з роботи за ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням (а. с. 8-9).

Відповідно до ст. 124 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Однак стаття 125 ЖК визначає перелік осіб, які не можуть бути виселені зі службового житла у випадках, передбачених статтею 124 цього кодексу, без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, не може бути виселено одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними (абзац сьомий статті 125 ЖК).

Пунктом 19 Постанову Пленуму Верховного Суду СРСР «Про практику застосування судами житлового законодавства» від 3 квітня 1987 р. № 2 передбачено, що не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення одинокі особи, як наймач, так і залишені після його вибуття члени сім'ї із проживаючими разом з ними неповнолітніми дітьми.

Отже, у розумінні статті 125 ЖК відповідач вважається одинокою особою, яка проживає разом з малолітньою дитиною, не підлягає виселенню зі службового житла без надання їй іншого житлового приміщення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про залишення позову без задоволення правильними.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі ніколи не перебували та не перебувають з позивачем в трудових відносинах, тому положення житлового кодексу на останніх розповсюджуватись не може є необґрунтованими, враховуючи вищевикладене.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, при розгляді справи в суді апеляційної інстанції позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, відомості про існування іншого житла можливого для надання відповідачам.

Оскільки «функція пояснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року), Верховний Суд тлумачить положення абзацу сьомого статті 125 ЖК як таке, що гарантує неможливість виселення без надання іншого житлового приміщення одиноких осіб, які проживають разом з їхніми малолітніми дітьми та не мають іншого житла.

Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції.

Крім того, за змістом пункту другого статті 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою… Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Позивач не аргументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідача без надання їй іншого житлового приміщення, ні співрозмірність такого виселення відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов'язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року).

За наведеного, висновки суду першої інстанції прийняті з повним дослідженням обставин справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з якими погоджується і колегія суддів.

Отже, вимоги апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 17.09.2018.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

Н.О.Прокопчук