Єдиний унікальний номер 725/2908/18
Номер провадження 4-с/725/25/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2018 Першотравневий районний суд м.Чернівців в складі:

головуючого судді Стоцька Л. А.

за участю секретаря: Майстрюк В.О.

представника скаржника: ОСОБА_1

представника відділу ДВС: ОСОБА_2

представника боржника: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за скаргою Концерну «Військторгсервіс», заінтересовані особи: Другий відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернівецькій області, ОСОБА_4 про скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві , -

ВСТАНОВИВ :

04.06.2018 року стягувач звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця, скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Посилався на те, 06.05.2015 року Першотравневим районним судом м. Чернівці було видано виконавчий лист у справі №725/4584/14-ц про визнання права власності за державою України в особі Міністерства Оборони України на праві господарського відання концерну «Військторгсервіс» і витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 нерухомого майна, розташованого по вул. М.Олімпіади, 6А м. Чернівці.

Зазначений виконавчий лист стягувачем було предявлено до виконання до Другого відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернівецькій області.

Проте, 30.03.2018 року державним виконавцем було винесено постанову №47691989, якою виконавчий документ було повернуто стягувачеві. При цьому у постанові зазначено, що у Законі України «Про виконавче провадження» відсутні такі заходи примусового виконання рішення як «витребування», а тому виконавчий документ підлягає поверненню стягувачеві без прийняття до виконання.

Із вказаними діями державного виконавця стягувач не погоджується та вважає постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Зокрема, скаржник вказував на те, що у державного виконавця були відсутні підстави для винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві, оскільки одним із заходів примусового виконання рішення є вилучення у боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні.

Крім того, вказував на те, що строк оскарження дій державного виконавця ним пропущено не було, оскільки копію оскаржуваної постанови він отримав лише 16.04.2018 року, після чого у десятиденний термін звернувся до суду із скаргою. Проте ухвалою суду скаргу було залишено без розгляду.

Просив визнати незаконними дії Другого відділу Державної виконавчої служби м.Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області по відмові у відкритті виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №725/4584/14-ц, виданого 06.05.2015 року Першотравневим районним судом м.Чернівці. Скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 30.03.2018 року, винесену державним виконавцем Другого відділу ДВС ГТУЮ в Чернівецькій області у виконавчому провадженні №47691989; зобовязати Другий відділ ДВС ГТУЮ в Чернівецькій області відкрити виконавче провадження №47691989 щодо виконання виконавчого документа №725/4584/14ц від 06.05.2015 року.

Представник скаржника у судовому засіданні скаргу підтримав та підтвердив, викладені в ній обставини. Просив скаргу задовольнити.

Представник Другого відділу ДВС ГТУЮ в Чернівецькій області у судовому засіданні заперечував проти скарги. Вважає, що дії відділу ДВС були правомірними, просив відмовити у задоволенні скарги.

Представник боржника у судовому засіданні також заперечував проти скарги. Просив залишити скаргу без задоволення.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази судового провадження та виконавчого провадження, приходить до наступного.

Так, відповідно до ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Як вбачається з поданої до суду скарги, стягувач по виконавчому провадженню вважає, що його права були порушені, оскільки державним виконавцем не було вжито усіх передбачених Законом заходів для своєчасного виконання рішення суду та безпідставно повернуто виконавчий документ.

Як було встановлено судом, рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 17.12.2014 року було визнано право власності за державою України в особі Міністерства Оборони України на праві господарського відання концерну «Військторгсервіс» право власності на нерухоме майно приміщення магазину №24, загальною площею117,5 кв.м., що розташований по вул. М.Олімпіади, 6А м. Чернівці. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 нерухоме майно - приміщення магазину №24, загальною площею117,5 кв.м., що розташований по вул. М.Олімпіади, 6А м. Чернівці, яке є власністю держави.

06.05.2015 року на виконання зазначеного рішення суду було видано виконавчий лист, який стягувачем було предявлено до виконання (а.с.25).

29.05.2015 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження №47691989.

Проте, постановою від 30.03.2018 року державним виконавцем виконавчий документ було повернуто стягувачеві на підставі п.4 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» у звязку з тим, що у виконавчому документі відсутні заходи примусового виконання рішення, оскільки Закон України «Про виконавче провадження» такого примусового заходу як «витребування» не передбачає (а.с.27).

Умови і прядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено положеннями Закону України «Про виконавче провадження», Цивільно-процесуальним кодексом України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 37 Закону, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа;

Таким чином, повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі п.4 ч.1 ст. 37 Закону є незаконним, оскільки викладені у даній нормі підстави були відсутні у виконавчому провадженні та не встановлені державним виконавцем.

Натомість державним виконавцем було повернуто виконавчий документ у звязку з тим, що у виконавчому документі відсутні заходи примусового виконання рішення, оскільки Закон України «Про виконавче провадження» такого примусового заходу як «витребування» не передбачає.

Згідно статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обовязковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

У відповідності до вимог ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих листів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень (Стаття 3 Закону).

Перелік заходів примусового виконання наведено у ст. 10 вказаного Закону, згідно з п. 5 якої цей перелік не є вичерпним.

Згідно ч.1 ст. 26 Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення. За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню).

Положеннями ч. 1, ч.2 ст. 18 Закону визначено, що виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобовязаний, зокрема здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом;

Аналізуючи вище викладені положення Закону, суд зауважує, що примусове виконання рішення суду розпочинається на підставі виконавчого документа, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Тому, враховуючи те, що судом було видано виконавчий лист, який відповідає резолютивній частині судового рішення, стягувачем зазначено відповідну фізичну особу, якою було предявлено позов до суду, судове рішення в силу ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню до його фактичного виконання у повному обсязі або визнання відповідного виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.

Аргументи представника відділу ДВС, суд до уваги не приймає на підставі ст. 10 Закону, якою визначено, що перелік заходів примусового виконання рішення суду не є вичерпним.

Згідно із ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" , виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобовязаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що державний виконавець не виконав свій обовязок щодо ефективного, своєчасного та у повному обсязі вчинення виконавчих дій, своїми правами не скористався та безпідставно повернув виконавчий документ.

Згідно положень ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Проте доказів надсилання постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві матеріали виконавчого провадження не містять.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 7 Постанови від 26 грудня 2003р. № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд зобов'язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.

Згідно ст.41 Закону у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення. У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобовязані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження предявити його до виконання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд при вирішенні даної скарги також керується нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка була ратифікована Україною 17.07.1997 року, а також розясненнями наданими Європейським судом з прав людини.

Так, рішенням Європейського суду з прав людини від 22.02.2005 року, ухваленого у справі «Шаренок проти України», було встановлено порушення ст.6 Конвенції та ст.1 протоколу 1 Конвенції. При цьому, Суд зазначив, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобтоправо порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Тлумачення статті 6 як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід'ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Також, Суд сказав на свою прецедентну практику, згідно з якою відсутність у заявника можливості домогтися виконання рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, гарантоване першим реченням частини першої статті 1 Протоколу № 1.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду є джерелом права у національній правовій системі.

Проте, як було вставлено судом, державним виконавцем не було вжито необхідних заходів для виконання рішення суду, а отже право стягувача на мирне володіння майном було порушене.

Щодо вимоги скарги про визнання незаконними дії Другого відділу Державної виконавчої служби м.Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області по відмові у відкритті виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №725/4584/14-ц, виданого 06.05.2015 року Першотравневим районним судом м.Чернівці суд вважає, що вказана вимога задоволенню не підлягає, оскільки як було встановлено судом 29.05.2015 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження №47691989.

На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що скарга обґрунтована та підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.18, 76-81, 353, 447, 448, 450,451ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Скаргу Концерну «Військторгсервіс» задовольнити частково.

Скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві від 30.03.2018 року №47691989.

Зобовязати Другий відділ Державної виконавчої служби м.Чернівці Головного територіального управління юстиції в Чернівецькій області відновити виконавче провадження №47691989 щодо виконання виконавчого документа №725/4584/14ц від 06.05.2015 року, виданого Першотравневим районним судом м.Чернівці та вжити усі необхідні виконавчі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження».

У задоволенні решти вимог скарги відмовити.

Розяснити Другому відділу ДВС ГТУЮ в Чернівецькій області положення ст.453 ЦПК України, у відповідності до яких про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Л. А. Стоцька