АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 вересня 2018 року

м.Харків

справа № 642/5543/15

провадження № 22-ц/790/4640/18

Апеляційний суд Харківської області у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

треті особи на боці відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи на боці відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення, виселення та стягнення моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 04 липня 2018 року, постановлене в порядку письмового провадження під головуванням судді Ольховського Є.Б., в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи на боці відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення, виселення та стягнення моральної шкоди.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 04 липня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення суду першої інстанції, скасувавши його в частині відмови у задоволенні її позовних вимог про вселення та стягнення моральної шкоди, постановити нове рішення, яким задовольнити позов про вселення до будівлі літ. «К-1» по АДРЕСА_1 та стягнення моральної шкоди з відповідача на її користь у розмірі 80 000 грн.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що з 2009 року вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1. Проте відповідач чинить їй перешкоди у користуванні власністю. Вважає, що матеріали справи містять достатньо доказів для задоволення її позовних вимог.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 не надав.

Треті особи на боці відповідача - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надали до апеляційного суду відзив на позов, в якому зазначили, що вони не заперечують проти проживання їх матері ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення суду оскаржується позивачем в частині відмови у задоволенні позову про вселення та відшкодування моральної шкоди. В іншій частині рішення не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги ОСОБА_1 є недоведеними та необгрунтованими. На час звернення до суду з позовом про виселення позивачка була неналежним позивачем у справі, оскільки вже добровільно розпорядилась своєю власністю. Вимоги про вселення не містять вказівки, куди саме, в яку виділену частину позивачка прохає її вселити. Моральна шкода є недоведеною.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 була власником ? частини житлового будинку за адресою АДРЕСА_1. Власником іншої ? вказаного будинку був ОСОБА_5 ( а.с. 4).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер ( а.с. 5).

ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є рідними братом та сестрою. А померлий ОСОБА_5 є їх батьком.

Після смерті батька, ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на ? частину спірного домоволодіння згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом ( а.с. 104).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона зареєстрована в будинку АДРЕСА_1. 30.06.2015 року відповідач ОСОБА_2 вигнав її з вказаного домоволодіння та змінив замки на дверях. Вважає, що вона має право проживати у спірному будинку, а дії відповідача є протиправними, та завдають їй моральної шкоди.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст.356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Матеріали справи свідчать про те, що позивачка ОСОБА_1 10.07.2012 року подарувала свою частку в домоволодінні АДРЕСА_1 своїм дітям - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яким наразі належить по ? спірного домоволодіння ( а.с. 150, 151). Власником ? частини вказаного домоволодіння є ОСОБА_2

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 11.01.2018 року проведено виділ будинку в натурі із спільної часткової власності. Вирішено виділити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в домоволодінні АДРЕСА_1 ? частину приміщень та будівель: житловий будинок літ. «К-1», по надвірним спорудам тамбур літ. «к», ганок літ. «к1», лазню літ. «л», гараж літ. «М», ? частину ворот №1, ? частину паркану №3. ОСОБА_2 було виділено ? частину приміщень та будівель - житловий будинок літ. «А-1» та прибудову літ. «а2», вигрібну яму №4, ? ворот №1, паркан №2, ? паркану №3. Також було вирішено долю земельної ділянки. Рішення набуло законної сили (а.с. 108-118).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таке право визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Таким чином, підставою для задоволення позову про вселення є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права власності на майно та наявність перешкод у можливості користування ним своєю власністю.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, оскільки ОСОБА_1 не є власником домоволодіння АДРЕСА_1 Крім того відсутні належні докази того, що відповідач чинить позивачці перешкоди у користуванні вказаним будинком.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Разом з тим положеннями статті 150 ЖК України та статті 405 ЦК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Посилання третіх осіб: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на те, що вони не заперечують проти проживання їх матері ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1, - не є підставою для задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 про вселення. Натомість вселення члена сім'ї власника будинку за добровільною згодою останнього вирішується в позасудовому порядку.

За таких обставин позивачка не позбавлена права вселитись у виділену її дітям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 частину домоволодіння за наявності їх згоди.

Проте факт реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 також не свідчить про наявність підстав для задоволення її позовних вимог до ОСОБА_2 про вселення та відшкодування моральної шкоди, оскільки не доведеним є чинення перешкод відповідачем у вселенні ОСОБА_1 до вказаного будинку. Також не доведеним є факт заподіяння моральної шкоди.

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про виселення позивачкою не оскаржувалося та судом апеляційної інстанції не переглядалося.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 04 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук