Справа № 443/1591/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ціпивко І.І.
Провадження № 22-ц/783/1042/18 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2018 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю: позивача ОСОБА_2, її представника -

ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 26 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Жидачівської районної державної адміністрації Львівської області, про надання дозволу на виїзд за кордон дитини без згоди батька,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 26.12.2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Надано дозвіл ОСОБА_2 на тимчасовий виїзд з України її малолітньої дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без дозволу та супроводу батька дитини ОСОБА_4 у супроводі матері ОСОБА_2 у період часу з 01.02.2018 року по 31.03.2018 року, з 01.07.2018 року по 31.08.2018 року та з 01.11.2018 року по 31.12.2018 року до Італії та Республіки Туреччина.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_4, просить його скасувати з підстав порушення норм матеріального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що при вирішенні даного спору суд не врахував норми статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», якою передбачено надання дозволу лише на разовий виїзд дитини без згоди батька. Зазначає, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без його згоди як батька, позбавляє його можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуватися з нею, що суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків у вихованні дитини.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно з частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а також без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, за умови пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Враховуючи наведені вище вимоги закону й те, що в оскаржуваному рішенні суду вказано державу, до якої має намір в'їхати позивач з дитиною (Італія та Туреччинна), визначено період тимчасового перебування дитини з матір'ю за межами України (трьома разовими поїздками по два місяці кожна), встановлено мету таких поїздок (спілкування дитини з родиною та її оздоровлення на морському узбережжі, оскільки дитина є інвалідом), колегія суддів вважає, що це повністю узгоджується з названими вище нормами матеріального закону та відповідає якнайкращому забезпеченню інтересів дитини і підстав для висновку про надання оскаржуваним рішенням суду дозволу на постійні поїздки на майбутнє позивача з дитиною без згоди відповідача та про позбавлення його у такий спосіб права на спілкування з дитиною і обов'язку брати участь у її вихованні, як він про це стверджує в апеляційній скарзі, немає.

Таким чином, суд першої інстанції не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду сторона позивача долучила письмові документи для відшкодування витрат на правничу допомогу, однак, підстав для проведення апеляційним судом розподілу судових витрат у випадку залишення рішення суду першої інстанції без змін процесуальним законом не передбачено, крім того, суд першої інстанції цього питання не вирішував.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 26 грудня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 15 червня 2018 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.