АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2018 року м. Київ

Справа 761/6602/16-ц

Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Борисової О.В., Поліщук Н.В.

секретар Луговий Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Шевченківського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Савицького О.А. 07 червня 2016 року о 14:14 год. у м. Києві, дата складення повного тексту не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_2 до Консорціуму «Військово-будівельна індустрія»,

В С Т А Н О В И В

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення невиплаченої йому заробітної плати з компенсацією індексу інфляції. З урахуванням уточнень, просив стягнути з відповідача Консорціуму «Військово- будівельна індустрія» на свою користь грошові кошти в сумі 129832,84 грн., з яких: 109124,87 грн. - заборгованість по заробітній платі; 20707,97 грн. - інфляційні витрати за період з 01.09.2014 по 01.02.2016. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 22.08.2014 обіймає посаду голови ліквідаційної комісії Консорціуму «Військово-будівельна індустрія». Згідно наданих відповідачем довідок, його посадовий оклад, з урахуванням всіх обов'язкових утримань до бюджету та відповідних фондів, становив 7980,00 грн., проте заробітна плата за період з 22.08.2014 по 01.02.2016 позивачу виплачена не була.

№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/4629/2018
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07.06.2016 позов ОСОБА_2 до Консорціуму «Військово-будівельна індустрія» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та компенсації з урахуванням індексу інфляції - задоволено.

Стягнуто з Консорціуму «Військово-будівельна індустрія» на користь ОСОБА_2 130384 (сто тридцять тисяч триста вісімдесят чотири) гривні 04 копійки, яка складається з наступного: заборгованості по заробітній платі у сумі 109124 (сто дев'ять тисяч сто двадцять чотири) гривні 87 копійок; компенсації з урахуванням індексу інфляції за період з 01.09.2014 по 01.02.2016 від суми заборгованості по заробітній платі у розмірі 20707 (двадцять тисяч сімсот сім) гривень 97 копійок; судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 20 копійок.

Рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за один місяць в розмірі 6419 (шість тисяч чотириста дев'ятнадцять) гривень 11 копійок без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів, піддано негайному виконанню.

Стягнуто з Консорціуму «Військово-будівельна індустрія» на користь держави судовий збір у розмірі 1091 (одна тисяча дев'яносто одна) гривня 25 копійок.

Не погодилась із вищезазначеним судовим рішенням особа, яка не брала участь у розгляді справи - Міністерство оборони України, його представником подано апеляційну скаргу, в якій він вказує на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції. В апеляційній скарзі вказується на те, що Міністерство оборони України є органом управління Державного господарського об'єднання Консорціум «Військово-будівельна індустрія» та до його повноважень належить встановлення розміру посадового окладу керівника Консорціуму, яким у даному випадку рахується голова ліквідаційної комісії ОСОБА_2 Проте, розгляд справи відбувся без залучення Міністерства оборони України, яке фактично, є роботодавцем ОСОБА_2, а тому вказаним рішенням вирішено питання, які зачіпають права, інтереси та обов'язки Міністерства оборони України.

Представник Міністерства Оборони України вказує також на те, що суд першої інстанції, здійснюючи оцінку довідки від 08.02.2016, в якій визначена середньомісячна заробітна плата голови ліквідаційної комісії Консорціуму, та визнаючи її такою, що підтверджує обставини наявності заборгованості Консорціуму по заробітній платі позивачу, не надав оцінки письмовим поясненням головного бухгалтера Титенко В.О. про те, що у цій довідці пропущено слово попереднього голови ліквідаційної комісії (керівника). Отже, дані про середньомісячну заробітну плату стосувалися не ОСОБА_2, а йому як голові ліквідаційної комісії Консорціуму заробітна плата не нараховувалась, так як не було визначено посадового окладу. Враховуючи вищевикладене, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Позивачем до суду було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначається, що Міністерство Оборони України порушило процесуальні строки на подачу апеляційної скарги. Також апеляційна скарга містить неправдиві та перекручені, нічим не підтвердженні, і сфабриковані припущення. Позивач зазначає, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені матеріали справи, та ухвалено законне і обгрунтоване рішення, а тому просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В порядку п. 8 ч. 1 Розділу VIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України(в редакції від 03.10.2017), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

А отже Апеляційний суд м. Києва є компетентним судом щодо розгляду даної справи.

В судовому засіданні представник Міністерства Оборони України Тушницький О.О. підтримав апеляційну скаргу та просив про її задоволення, наголошував на наявності їх порушеного права, так як їх повноваження стосуються призначення. Також підтримав апеляційну скаргу представник відповідача Консорціуму «Військово-будівельна індустрія» - ТерновийР.Б..

Позивач заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, наголошував на відсутності порушеного права Міністерства Оборони України, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Вислухавши думку учасників судового розгляду, колегія суддів виходить з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

З аналізу наведеної статті вбачається, що особи, які не брали участь у справі, мають право на апеляційне оскарження лише за умови, якщо суд вирішив питання про їх права свободи, інтереси та (або) обов'язки.

Отже, суд апеляційної інстанції може захистити право особи, яка не брала участі у справі, лише у разі якщо суд першої інстанції вирішив питання про її права та обов'язки. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб'єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог особи. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства - захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.4 ЦПК, ст.ст. 15, 16 ЦК, абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

У даній справі рішенням суду вирішено питання щодо стягнення з відповідача Державного господарського об'єднання Консорціум «Військово-будівельна індустрія» заборгованості по заробітній платі позивача, як голови ліквідаційної комісії.

З матеріалів справи вбачається, що Державне господарське об'єднання Консорціум «Військово-будівельна індустрія» утворено Наказом міністра оборони України від 07.06.2005 № 308 /т.1 а.с.174/.

Згідно зі Статутом Державного господарського об'єднання Консорціум «Військово-будівельна індустрія», воно утворено на державній власності та належить до сфери управління Міністерства Оборони України (п.1.1). Консорціум є юридичною особою, його державна реєстрація здійснюється в порядку, встановленому чинним законодавством України, і з дня реєстрації Консорціум набуває прав і обов'язків (п.3.1.). Консорціум функціонує як єдина господарська структура, має самостійний зведений баланси, поточний та інші рахунки в установах банків, печатку зі своїм найменуванням (п.3.2).

Управління діяльністю Консорціуму здійснює правління Консорціуму і генеральний директор Консорціуму. Генеральний директор призначається на посаду і звільняється Міністром оборони України шляхом укладення з ним контракту. До компетенції його діяльності віднесено самостійне вирішення питань діяльності Консорціуму за винятком тих, що віднесені чинним законодавством чи Статутом до компетенції Міністерства оборони України чи правління. При цьому, затвердження розміру посадових окладів та розміру заробітної плати працівників віднесено до компетенції генерального директора (п.4.1, п.4.2). А джерелом коштів на оплату праці працівників апарату Консорціуму є частина доходу, одержаного в результаті його діяльності та відрахувань підприємств госпрозрахункових установ (організацій), що входять до складу Консорціуму (п.7.5).

З метою визначення головних напрямків і координації діяльності Консорціуму, поєднання інтересів підприємств, що входять до його складу, в Консорціумі утворюється правління. До складу правління Консорціуму входять генеральний директор, його заступники, начальники Центрального спеціалізованого будівельного управління і Центрального управління будівельної промисловості та матеріально-технічного забезпечення, керівник державного підприємства Міністерства оборони України «Центральний проектний інститут» (п.4.3.).

Управління поточною діяльністю Консорціуму доручено адміністрації Центрального спеціалізованого будівельного управління - Головіній установі Консорціуму (п.4.5).

Ліквідація консорціуму здійснюється за рішенням Міністерства оборони України (п.8) /т.1 а.с.175-179/.

Наказом міністра оборони від 27.10.2011 № 656 «Про ліквідацію державного господарського об'єднання Консорціум «Військово-будівельна індустрія» було прийнято рішення про припинення юридичної особи - державного господарського об'єднання Консорціум «Військово-будівельна індустрія» шляхом її ліквідації. Цим же наказом був визначений склад ліквідаційної комісії /т.2 а.с.131-133/.

Наказом Міністерства оборони України від 05.02.2018 № 41 визнаний таким, що втратив чинність наказ Міністра оборони від 27.10.2011 № 656 «Про ліквідацію державного господарського об'єднання Консорціум «Військово-будівельна індустрія» /т.1 а.с.167/

З Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що станом на 08.02.2018 наявні дані про Консорціум «Військово-будівельна індустрія», дата реєстрації якого 05.07.2005, при цьому відсутні дані щодо його ліквідації /т.1 а.с.169/.

Таким чином, на час розгляду справи відповідач державне господарське об'єднання Консорціум «Військово-будівельна індустрія» є самостійною юридичною особою, з окремим від Міністерства оборони України джерелом фінансування. При цьому, дане Міністерство хоча і має повноваження щодо призначення та звільнення генерального директора та членів ліквідаційної комісії, проте не визначені його повноваження щодо встановлення розміру заробітної плати та її виплати, відсутні повноваження і щодо координації діяльності та управління поточною діяльністю Консорціуму.

Предметом спору у даній справі не є питання пов'язанні з призначенням та/або звільненням позивача, предметом позову визначено стягнення заборгованості по заробітній платі, при цьому встановлення її розміру та фінансування цих витрат здійснюється, відповідно до Статуту, відповідачем, який в силу ст. 96 ЦК України самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями. А отже у зв'язку з прийняттям оскаржуваного рішення у Міністерства оборони України не виникає жодних зобов'язань, у зв'язку з цим не вбачається і інших негативних наслідків.

У Постановах від 03.02.2016 та від 17.02.2016 Верховний Суд України також вказав на те, що право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках (справа № 6-76цс16 та справа № 6-885цс15).

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не вирішував питання про права і обов'язки Міністерства оборони України, а тому воно не є особою, що має право на оскарження рішення суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що відповідач Консорціум «Військово-будівельна індустрія», згідно даних поштового відділення отримав копію оскаржуваного рішення суду 29.06.2016 /т.1 а.с.133/. Проте своїм правом на його скарження відповідач не скористався, рішення набрало законної сили і було добровільно виконано.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є вимога щодо юридичної визначеності, згідно з якою у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» п. 61). Юридична визначеність вимагає поваги до принципу res judicata (див. там же, п. 62), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. справу «Рябих проти Росії» п. 52).

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд не вбачає обставин, які свідчили б про необхідність перегляду судового рішення, що надбало законної сили за заявою особи яка не брала участі у справі, так як порушення її прав також не вбачається.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки такої особи не вирішувалося.

А отже, апеляційне провадження відкрите за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07.06. 2016 у даній справі підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 362, 381 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

У Х В А Л И В

Апеляційне провадження відкрите за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 червня 2016 року - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:

Судді:

Повний текст ухвали складений 18.09.2018.