22-ц/775/415/2018(м)
221/2896/17

Головуючий у 1-й інстанції Овчінникова О.С.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 червня 2018 року Апеляційний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Попової С.А.,
суддів Зайцевої С.А., Ткаченко Т.Б.,
за участю секретаря Герасимової Г.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Великоанадольський вогнетривкий комбінат» на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 29 березня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Великоанадольський вогнетривкий комбінат», третя особа ОСОБА_3, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
В С Т А Н О В И В:
У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із даним позовом до ПрАТ «Великоанадольский вогнетривкий комбінат» (в період спірних відносин Публічне акціонерне товариство «Великоанадольский вогнетривкий комбінат»; далі за текстом роботодавець, комбінат), посилаючись на наступні обставини. Позивач з 12.05.2014р. працювала на комбінаті машиністом насосних установок енергетичного цеху. Наказом № 73-УВ/17 від 15.05.2017р. була звільнена з роботи у звязку зі скороченням чисельності або штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним, бо роботодавцем було порушено процедуру скорочення штату працівників. Просила в остаточній редакції позовних вимог (а.с. 1-2, 76) скасувати, як незаконний, наказ генерального директора ПАТ «Великоанадольський вогнетривкий комбінат» № 73-УВ/17 від 15.05.2017р. про її звільнення, поновити її на роботі на посаді машиніста насосних установок енергетичного цеху комбінату з 15.05.2017р.; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 15.05.2017р. по день поновлення на роботі, виходячи з середньомісячної зарплати в розмірі 2771грн.
Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 29 березня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ генерального директора ПАТ "Великоанадольський вогнетривкий комбінат" № 73-УВ/17 від 15.05.2017р. про звільнення ОСОБА_2 з посади машиніста насосних установок енергетичного цеху у звязку зі скороченням чисельності або штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді машиніста насосних установок енергетичного цеху з 15 травня 2017 року.

Стягнуто з ПАТ «Великоанадольський вогнетривкий комбінат» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.05.2017р. до 26.02.2018р. в сумі 34866,45грн. без урахування суми податків, страхових та інших обовязкових платежів.

Стягнуто з ПАТ «Великоанадольський вогнетривкий комбінат» на користь держави судовий збір 1762грн.

В апеляційній скарзі ПрАТ «Великоанадольський вогнетривкий комбінат», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ "Великоанадольський вогнетривкий комбінат" ОСОБА_4, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти скарги представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5, розглянувши справу відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України у відсутність повідомлених належним чином про дату і час розгляду справи позивача ОСОБА_2, третьої особи керівника підприємства ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи і надані в суді апеляційної інстанції докази, обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах із ПАТ "Великоанадольський вогнетривкий комбінат" з 24.06.1994р.; з 12.05.2014р. працювала на посаді машиніста насосних установок в енергетичному цеху (а.с. 5, 6).

У звязку з тяжким фінансовим становищем на підприємстві, оскільки витрати з заробітної плати не забезпечуються очікуваними доходами без скорочення чисельності працівників, за наказом генерального директора комбіната № 72 від 15.02.2017р. прийнято заходи щодо скорочення витрат на оплату праці. До переліку виключених з 15.05.2017р. зі штатного розкладу посад виключено загалом 21 одиницю, куди увійшли і 10 одиниць посад машиністів насосних установок (а.с. 8, 9, 21).

До списку працівників, які підлягають звільненню внесено і машиніста насосних установок енергетичного цеху ОСОБА_2 (а.с. 29).

З відомості попередження працівника, що долучена позивачем, вбачається, що 15.03.2017р. ОСОБА_2 було попереджено про звільнення. У графах «пропозиції щодо працевлаштування на підприємстві», «запропонована посада, професія» відсутня будь-яка інформація щодо конкретно запропонованих посад/вакансій (а.с. 11).

А згідно долученої підприємством аналогічної відомості попередження працівника про звільнення, ОСОБА_2 15.03.2017р. попереджено про прийдешнє звільнення і засвідчено відмову від переведення на посади, на які за спеціальністю могла претендувати позивач, а саме: кухара, машиніста електролафета, шихтувальника, траснпортувальника (а.с. 30).

Наявні вакантні посади на 01.03.2017р. і на 15.03.2017р. відзначені в інформації підприємства (а.с. 31, 32).

13.05.2017р. профспілковою організацією ПАТ «Великоанадольський вогнетривкий комбінат», членом якої є позивач, надано згоду на звільнення ОСОБА_2 за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 35).

У зв'язку з цим наказом генерального директора "Великоанадольський вогнетривкий комбінат" ПАТ № 73-УВ/17 від 15.05.2017р. ОСОБА_2 звільнено з 15.05.2017р. з займаної посади за ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції прийшов до висновку, що при звільненні позивача за п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників відповідачем не була дотримана встановлена трудовим законодавством України процедура звільнення ОСОБА_2 Зокрема, в порушення ст. 5-1, ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України позивачеві не були запропоновані наявні на підприємстві вакансії посад, які позивач міг виконувати з урахуванням його освіти, спеціальності, кваліфікації. У звязку з цим наказ про звільнення позивача, як незаконний підлягає скасуванню, з прийняттям рішення про поновлення ОСОБА_2 на роботі, із застосуванням передбаченої чинним законодавством відповідальності у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України за період з 15.05.2017р. по 26.02.2018р. (згідно остаточної редакції позовних вимог).

З такими висновками суду не можна не погодитись з огляду на наступне.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у п. п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Згідно із ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

За положеннями ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

За змістом розяснень у п. 19 Постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на неврахування судом дійсних змін в організації виробництва і праці, що стали підставою для скорочення штату працівників. Причини скорочення обумовлені тяжким фінансовим становищем, через складні умови здійснення відповідачем господарської діяльності на території проведення антитерористичної операції, де він зареєстрований.

Дійсно, на підприємстві відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення штату та чисельності працівників, доказами чого порівняння штатного розкладу на момент попередження вивільнюваних працівників на 15.02.2017р. (штатна чисельність працівників 700 одиниць) та нового штатного розкладу на момент скорочення штату працівників на 15.05.2017р. (штатна чисельність працівників 679 одиниць). Причини прийняття такого рішення втілені в змісті наказу № 72 від 15.02.2017р.: тяжке фінансове становище в 2017 році, оскільки витрати по заробітній платі не забезпечуються очікуваними доходами підприємства (а.с. 8).

Як деталізував в судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача, погіршення фінансового становища підприємства сталося через підвищення мінімальної заробітної плати працівника до 3200грн. у лютому 2017 року, що, до того ж, потягло предявлення до ПАТ «Великоанадольський вогнетривкий комбінат» вимоги податкового органу про сплату боргу на 5млн.грн.

Крім того, необхідність у підприємства впровадження таких змін, як вбачає апеляційний суд, обумовлена загальновідомими обставинами здійснення ПАТ «Великоанадольський вогнетривкий комбінат» господарської діяльності в умовах антитерористичної операції, що підтверджено долученим до апеляційної скарги Сертифікатом (висновком) Торгово-промислової палати № 2887/05-4 від 05.09.2014р., який засвідчив настання для підприємства форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) щодо обставин, які стосуються справляння та сплати податків;

Викладені обставини в сукупності стали підставою для зміни в організації виробництва і праці шляхом скорочення чисельності штату працівників на 21 одиницю (а.с. 21, 22-23, 25-26, 33-34, 49-50), що, як впевнилась колегія суддів, на підприємстві дійсно відбулась. І к грудню 2017 року чисельність посад машиністів насосних установок в енергетичному цеху не збільшилась, а загалом чисельність штату працівників енергетичного цеху зменшилась на 1 одиницю до 37 посад (а.с. 58).

За змістом положень ст. 62, ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України підприємство, як самостійний суб'єкт господарювання, самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

В сенсі наведених норм законодавства у виниклому трудовому спорі суд не вправі обговорювати доцільність скорочення штату працівників, але має перевірити, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці.

Оскільки визначення організаційної структури підприємства належить винятково до компетенції самого власника, то колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції, який ревізуючи доцільність питання скорочення чисельності та штату працівників, вважав недоведеним факт такого скорочення на підприємстві.

Разом з тим, таке твердження не призвело до неправильного вирішення справи, оскільки судом першої інстанції на підставі зібраних доказів було встановлено порушення норм чинного трудового законодавства в частині процедури пропонування вакансій вивільнюваному позивачу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Так, у даній справі виникло спірне питання внаслідок розбіжностей відомостей в представлених сторонами примірниках одного й того ж документу «Відомості попередження працівника підприємства про прийдешнє звільнення» від 15.03.2017р., де в графі «Пропозиція (посада, професія)» про відмову працівника від працевлаштування на підприємстві - вкладені різні відомості.

Так, представлений роботодавцем примірник відомості, з якого вбачається, що одночасно з попередженням про звільнення позивачеві були запропоновані вакантні на той час та відповідні її спеціальності та кваліфікації посади, від яких позивач відмовилась: кухара, машиніста електролафета, шихтувальника, транспортувальника (а.с. 30).

Представник позивача в суді апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_2 не пропонували жодних вакантних посад (а.с. 31), позивач підписала лише лист з попередженням про прийдешнє звільнення. За наслідками їй видали екземпляр, на якому не містилось будь-якого переліку запропонованих вакансій (а.с. 11).

Тож, відомості в примірнику відомості роботодавця суперечать примірникові аналогічної відомості позивача, тобто мають сумнівний характер, що не підтверджений будь-якими іншими доказами. Такі розбіжності в відомостях (а.с. 11 і а.с. 30) в двох примірниках відомості від 15.03.2017р., відповідач в ході розгляду справи в суді першої і апеляційної інстанцій не усунув.

За таких обставин, за правилами ст.ст. 77, 79, 89 ЦПК України такий документ у якості беззаперечного доказу ознайомлення вивільнюваної ОСОБА_2 з конкретними посадами вірно не взятий судом за основу. Суд правильно не врахував надану відповідачем відомість у якості належного доказу.

З оглянутого в суді апеляційної інстанції Журналу реєстрації приймання працівників на роботу (наряд 06-54) вбачається, що за період з 15.03.2017р. по 15.05.2017р., були прийняті на роботу 15 працівників, в тому числі на посаду транспортувальника 1 одиниця (а.с. 31, 154-156), які, з урахуванням кваліфікації, спеціальності позивача, могли бути їй запропоновані і на які вона могла претендувати.

Враховуючи викладене, не є доведеним факт відмови позивача від переведення на перелічену вакантну посаду транспортувальника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст. 40, ч. 3 ст. 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобовязаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обовязок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обовязок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які зявилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

В ході судового розгляду справи роботодавець - ПАТ «Великоанадольський вогнетривкий комбінат» - не довів вжиття належних мір по працевлаштуванню вивільнюваного позивача та не підтвердив того, що ОСОБА_2 неможливо перевести за її згодою на іншу роботу, як того вимагає ч. 2 ст. 42 КЗпП України.

Суд в достатній мірі вмотивував відхилення доводів заперечень роботодавця в даній частині.

Крім того, роботодавцем при звільненні позивача взагалі не досліджувалось питання за ст. 42 КЗпП України, чи користувалась ОСОБА_2 переважним правом на залишення на роботі будь-яких порівняльних таблиць кваліфікації і продуктивності праці позивача по відношенню до інших працівників не надано ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_2, відповідні їм правовідносини, поясненням та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України та дійшов обґрунтованого висновку про порушення роботодавцем законодавства при звільненні працівника ОСОБА_2, що є підставою для скасування, як незаконного, наказу про її звільнення і поновлення працівника на посаді, яку вона обіймала до звільнення. Суд обґрунтовано вжив щодо порушника-роботодавця заходи відповідальності, обумовлені ст. 235 КЗпП України, зі стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Так, за положеннями ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Суд першої інстанції у відповідності до Порядку нарахування середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995р. (з наступними змінами та доповненнями), розрахував середньоденний заробіток шляхом підсумку заробітної плати ОСОБА_2 за два останні місяці, що передували звільненню (березень-квітень 2017р.), поділеного на кількість робочих днів в цьому періоді (а.с. 10). Із врахуванням результату суд розрахував належний до стягнення розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу - з 15.05.2017р. по 26.02.2018р., як відобмежив період позивач в уточненій редакції позовної заяви, в сумі 34866,45грн. без урахування суми податків, страхових та інших обовязкових платежів.

При виконанні судового рішення з присудженої суми середнього заробітку підлягають утриманню підприємством податки й інші обовязкові платежі, як правильно кореспондував суд до розяснень Пленуму Верховного Суду України у абз. 5 п. 6 постанови № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».

Доводи апеляційної скарги щодо усунення відповідальності роботодавця за ст. 235 КЗпП України фактом видачі Сертифікату Торгово-промислової палати не є слушними і такими, що мають бути підставою для скасування рішення в даній частині. Так вказаним Сертифікатом засвідчено настання для підприємства обставин непереборної сили при дотриманні законодавчих актів держави, що стосуються справляння та сплати податків та обовязкових платежів.

Проте, за своєю правовою природою виплата працівнику середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу згідно із ч. 2 ст. 235 КЗпП України не є поточним обовязковим платежем, а є санкцією за порушення трудового законодавства перед незаконно звільнюваним працівником. Вказана норма закону є гарантією незаконно звільненого працівника. Підстав для звільнення роботодавця від такого виду відповідальності не встановлено.

Порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, не встановлено.

За таких обставин, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга ПрАТ «Великоанадольський вогнетривкий комбінат» підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Великоанадольський вогнетривкий комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 29 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18.06.2018р.

Головуючий С.А.Попова

Судді: С.А.Зайцева

ОСОБА_6