АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/796/6318/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

судді - доповідача Рейнарт І.М.

суддів Болотова Є.В., Кирилюк Г.М.

при секретарі Станішевській Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 травня 2018 року (суддя П'ятничук І.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_1 про визнання недійсними розпорядження та свідоцтва про право власності на квартиру,

встановила:

у жовтні 2016р. позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсними розпорядження органу приватизації Святошинського району №2951 від 14 грудня 2004р. про приватизацію ОСОБА_3 та ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 та свідоцтва про право власності на житло, видане Святошинською районною у м. Києві радою 14 грудня 2004р. на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_1, про належність їм на праві спільної часткової власності по 1/2 частині кожному квартири АДРЕСА_1.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 5 лютого 1988р. йому був виданий ордер на зайняття квартири АДРЕСА_1 на трьох осіб: він, його дружину ОСОБА_1 та її сина від попереднього шлюбу ОСОБА_4, який загинув у вересні 2001р.

Позивач посилався на те, що подружнє життя не склалося і у 2013 року ОСОБА_1 виїхала з квартири до села Пухівка Київської області, однак на його прохання знятися з реєстрації у квартирі не реагувала, тому із зазначеним питанням він звернувся до житлової організації, де йому повідомили про приватизацію квартири.

Позивач стверджував, що не звертався до органу приватизації Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації з приводу передачі йому у власність квартири АДРЕСА_1 і заяву на приватизацію квартири не підписував.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 травня 2018 року позов задоволено, визнано недійсними розпорядження органу приватизації Святошинського району №2951 від 14 грудня 2004р. про приватизацію ОСОБА_3 та ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 та свідоцтво про право власності на житло, видане Святошинською районною у м. Києві радою 14 грудня 2004р.на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про належність на праві спільної часткової власності по 1/2 частині кожному квартири АДРЕСА_1 у

м. Києві, видане на підставі розпорядження №2951 від 14 грудня 2004р.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник третьої особи посилається на порушення судом норм процесуального права, оскільки суд не залучив ОСОБА_1 до участі у справі у якості відповідача по справі, що призвело до неправильного вирішення справи по суті та незаконного позбавлення її права власності на ? частину квартири і є підставою для відмови у позові.

Також представник третьої особи вважає, що суд необґрунтовано не застосував позовну давністю, про що було заявлено третьою особою, так як позивач постійно проживає у квартирі, отримує квитанції на оплату комунальних послуг та неодноразово отримував довідки по формі №3, тому мав можливість довідатися про приватизацію квартири.

Представник вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, так як встановивши відсутність у позивача волевиявлення на приватизацію квартири, повинен був частково визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру.

Крім того, представник третьої особи зазначає, що висновок експертів від 26 липня 2017р. є неналежним доказом по справі, оскільки експертами не досліджувались документи із вільними зразками підпису позивача за 2004 рік, яким датована заява про приватизацію.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вважає, що судом не були порушені норми процесуального права, так як предметом спору є визнання недійсним розпорядження Святошинської РДА в м. Києві про передачу у власність житлового приміщення, тому ОСОБА_1 була залучена до участі у справі у якості третьої особи.

Також представник позивача вважає, що третя особа має всі права, які надані відповідачу, і мала можливість вільно ними користуватися під час судового розгляду.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.128, 138), свого представника у судове зсідання не направив, клопотання про його перенесення не подав, тому відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.

Колегія судів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення третьої особи ОСОБА_1 та її представника, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника позивача, який підтримав відзив на апеляційну скаргу та просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що на підставі ордеру № 01870 від 5 лютого 1988р. квартира АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_3 на сім'ю із трьох осіб: він, дружина ОСОБА_1 та син ОСОБА_4

Розпорядженням органу приватизації Святошинської районної у місті Києві ради № 2951 від 14 грудня 2004р. вищезазначена квартира передана у приватну власність на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» за заявою ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 26 вересня 2017р. підпис на заяві про приватизацію квартири від імені ОСОБА_3 вчинено не ОСОБА_3, а іншою особою, тому не встановлено волевиявлення позивача на вчинення правочину.

Також суд зазначив, що відсутні підстави вважати, що позивач був обізнаний про приватизацію квартири до 2016 року, тому відсутні підстави для застосування позовної давності.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду не можна, оскільки вони прийняті з порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів»).

Згідно ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Отже, третя особа не є стороною у справі.

З наданої суду заяви про передачу спірної квартири у приватну власність вбачається, що вона підписана не тільки від імені ОСОБА_3, а і від імені ОСОБА_1, яка не заперечувала свій підпис.

Суду першої інстанції не надано свідоцтво про право власності на житло, яке було видане на підставі розпорядження органу приватизації. Також судом не була перевірена реєстрація права власності позивача та третьої особи на вказану квартиру у органах державної реєстрації права власності.

Однак, позивач та третя особа під час судового розгляду не заперечували, що спірна квартира була передана їм у спільну власність.

Згідно ч. 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції на час приватизації спірної квартири, передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Враховуючи викладене, свідоцтво про право власності є правовстановлюючим документом на спірну квартиру, яке підтверджує право власності на неї не тільки позивача, а і ОСОБА_1

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив ОСОБА_1, як третю особу, хоча заявив позовну вимогу про визнання недійсним не тільки розпорядження органу приватизації, але і свідоцтва про право власності, яке підтверджує право власності ОСОБА_1 на частину спірної квартири, а підставами позовних вимог визначив статті 203 та 215 ЦК України.

Таким чином, позивач фактично оспорив правомірність набуття ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру.

Згідно ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, зокрема, роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.

Суд першої інстанції не роз'яснив позивачу та його представнику наслідки не залучення до участі у справі у якості відповідача ОСОБА_1, яка у разі задоволення позовних вимог позбавляється права власності на частину квартири, а задовольнивши позовні вимоги, які були заявлені тільки до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, та позбавивши ОСОБА_1 права власності на частину квартири, суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Доводи представника позивача про те, що третя особа має такі ж процесуальні права, як і сторона у справі, не ґрунтуються на нормах процесуального права, оскільки згідно ст. 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права і обов'язки, встановлені статтею 43 цього Кодексу (частина 6), а сторони, крім прав та обов'язків, передбачених вказаної нормою, мають також права та обов'язки, передбачені статтею 49 ЦПК України.

Крім того, тільки за заявою сторони у справі застосовується позовна давність ( частина 3 статті 267 ЦК України).

На вказані обставини та норми права не звернув увагу суд першої інстанції та, процитувавши правовий висновок Верховного Суду України, зроблений у справі 6-2469цс16, не врахував, що саме відповідач мусить довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше.

Враховуючи викладене, колегія суддів не має правових підстав для висновку чи надала ОСОБА_1, як третя особа, належні докази та навела достатні підстави для застосування позовної давності, так як законом їм не надано право подавати заяву про застосування позовної давності.

Також колегія суддів позбавлена можливості вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для застосування позовної давності, так як така заява була подана третьою особою, а не відповідачем.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить аналіз практики Європейського суду з прав людини, найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді - органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв'язку із застосуванням закону.

За таких обставин, позбавлення особи права власності повинно у повній мірі відповідати та ґрунтуватися на нормах матеріального і процесуального права, з наданням особі права та можливості захищати своє право, і на рівні з позивачем надавати суду відповідні докази, що не було дотримано судом першої інстанції, а тому є підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до наданих апеляційному суду процесуальних повноважень, він позбавлений можливості виправити допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, так як не наділений правом змінювати склад сторін, тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Разом з цим, вказані обставини не позбавляють позивача права звернутися до суду з аналогічним позовом, правильно визначивши склад сторін.

При цьому, колегія суддів не надає оцінки іншим доводам апеляційної скарги, оскільки вони підлягають встановленню та перевірці при розгляді справи за участю належних сторін, інтереси та права яких зачіпаються даним позовом, з наданням кожній стороні рівних прав у доведені своїх посилань перед судом.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 травня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_3 до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_1 про визнання недійсними розпорядження та свідоцтва про право власності на квартиру відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 вересня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді