Справа № 2-2034-03
Пров. № 2-в/409/66/18

У Х В А Л А
12 вересня 2018 року смт. Білокуракине
Білокуракинський районний суд Луганської області у складі:
головуючого судді: Третяка О.Г.
за участю секретаря: Острогляд В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Білокуракине цивільну справу за ініціюванням Білокуракинського районного суду про відновлення втраченого судового провадження по цивільній справі Артемівського районного суду м. Луганська за позовом ОСОБА_1 до ВАТ "Домобудівний комбінат № 4", МПП "Термобетон" про захист прав на винахід та відшкодування шкоди, -
З Верховного суду надійшли матеріали для ініціювання відновлення втраченого судового провадження по цивільній справі Артемівського районного суду м. Луганська за позовом ОСОБА_1 до ВАТ "Домобудівний комбінат № 4", МПП "Термобетон" про захист прав на винахід та відшкодування шкоди.
Відповідно до ст. 488 ЦПК України відновлення втраченого повністю або частково судового провадження в цивільній справі, закінченій ухваленням рішення або у якій провадження закрито, проводиться у порядку, встановленому цим Кодексом.
Згідно ст. 489 ЦПК України втрачене судове провадження у цивільній справі може бути відновлене за заявою учасника справи або за ініціативою суду.
У судове засідання 26.12.2017 року по справі про відновлення втраченого судового провадження сторони не з'явились.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заяву такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
При відновленні втраченого судового провадження в матеріалах справи є копія вказаного рішення, яке не набрало законної сили.
Позивач по справі жодних документів до суду не надав.
Згідно програми Д-3 Артемівського районного суду м. Луганська, доступ до якої наданий Білокуракинському районному суду Луганської області, в електронному вигляді по справі № 2-2034-03 рішення відсутнє.
Таким чином, суд вважає можливим відновити втрачене судове провадження в частині наявних у суду матеріалів.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 488, 489, 494 ЦПК України, суд, -
Відновити частково втрачене судове провадження Артемівського районного суду м. Луганська за позовом ОСОБА_1 до ВАТ "Домобудівний комбінат № 4", МПП "Термобетон" про захист прав на винахід та відшкодування шкоди, в частині рішеннявід 09.09.2008року,яким:
" розглянувши цивільну справу за позовомГорбенка ОСОБА_2 до ВАТ „ДБК4, МПП «Термобетон» про відшкодування шкоди, завданої використанням винаходів,
встановив;
Відповідач позов не визнав, не оспорюючи факту винаходів позивача і його прав на вказані винаходи, пояснив, що жодних правовідносин з позивачем не мав, договорів з ним не укладав, не порушував інтелектуальних прав позивача, не використовував його винаходів, а дійсно застосовував у своїй виробничій діяльності два механізми ДВК-6, які купив у МПП «Термобетон» на підставі укладеного з МПП «Термобетон» договору №1У/19 у якості невід»ємної частини розробленого МПП „Термобетон для відповідача за даним договором технічної документації на виробничий процес, причому вказані механізми були вироблені і продані йому підприємством „Термобетон, який володів виключною ліцензією на використання винаходу, виготовлення механізмів з застосуванням винаходу «дробарка» і на продаж таких виробів.
МПП «Термобетон», залучений до участі у справі за клопотанням відповідача другим відповідачем, заперечень проти позову, позовних вимог на предмет спору в межах розглядуваної справи не заявив;
Позивач позовних вимог до вказаного підприємства не предявив.
З представлених доказів, з пояснень учасників процесу в тій частині, яку не заперечують інші учасники, встановлено наступне:
Згідно ліцензійного договору №135, укладеного 24.07.1993р., зареєстрованого Держпатентом України 21,09.1993р., позивач як патентоутримувач (ліцензіар) передав виключну ліцензію на використання патенту №831 («Дробарка») Малому приватному підприємству „Термобетон (ліцензіату) строком на 5 років. Як вбачається з повідомлення Управління патентування від 31.08.1998р., за заявою ліцензіара від 7.08.1998р. строк дії вказаного ліцензійного договору продовжено до кінця строку дії патенту. Заданим ліцензійним договором ліцензіар передав ліцензіату виключне право виготовлювати, пропонувати до продажу і продавати спеціальне обладнання, атакож продавати невиключні ліцензії на право виготовлення спеціального обладнання і його застосування (п.2.1),
МПГ Мермобетон» зареєстроване на правах юридичної особи, його єдиним засновником і його постійним директором як на час створення підприємства, на час укладення договорів, а так само і на час розгляду жданої справи у суді був і є ОСОБА_3 (позивач в даній справі).
20.08.1993р. укладено Договір №1У/19 на створення і передачу технічної документації між заводом ЖБІ ФПД-4 (замовником) і МПП „Термобетон (виконавцем), за яким замовник доручив виконавцю МПП «Термобетон» розробити і ввести в дію технологію виготовлення керамзитобетонних сумішей на частково подрібненому керамзиті для виготовлення зовнішніх стінових панелей пристосовано до умов заводу ЖБІ ФПД-4 м. Києва. Заданим договором замовнику від виконавця передаються 2 дробарки ДВК-6 з комплектом бандажів і Методичні рекомендації по виготовленню і застосуванню керамзитобетонних сумішей на частково подрібненому керамзиті, пристосованому до умов заводу ЖБІ ФПД-4 м. Києва (п.3.2). За умовами п. 4.2 Договору дробарка є обєктом винаходу і порядок її застосування повинен визначатись ліцензійним договором на право її використання, що є невід»ємною частиною цього договору.
З акту від 10.10.1994р. вбачається, що завершено роботи по договору №1У/19
Згідно протоколу узгодження цін від 20.08.1993р., додаткової угоди і додаткової угоди №2 про визначення вартості двох дробарок, отриманих відповідачем від виконавця МП „Термобетон, сторонами зясовано всі умови вартості і оплати робіт, виконаних виконавцем, і зокрема вартість дробарок, отриманих відповідачем від виконавця на виконання Договору №1У/19,
З товаро-транспортних накладних від 30.04.1994р. встановлено, що ФПД-4 отримав від МП „Термобетон 2 дробарки з комплектом запчастин і оплатив їх вартість.
Згідно ліцензійного договору №170, укладеного 27.10.1993р., зареєстрованого в Держпатенті 4.12.93р., МПП „Термобетон (іменований у договорі як ліцензіар), в межах дії ліцензійного договору з позивачем і на підставі наявної у нього виключної ліцензії, передав ліцензіату Київському заводу КПД ФПД-4 невиключну ліцензію на використання запатентованого винаходу №831 (дробарка) строком на 5 років. Заданим ліцензійним договором (п.2.1) МПП «Термобетон» передав Заводу відповідача невиключну ліцензію на використання винаходу, на який видано патент №831, в тому числі передав право на виготовлення, пропозиції до продажу, продаж і інше введення в господарський обіг продукції за ліцензією; пргрцьому МПП «Термобетон» зберіг за собою право самому використовувати винахід і продавати невиключні ліцензії третґособам. Згідно п.2.2 договору ліцензіар МПП «Термобетон» здійснює надання технічної і іншої допомоги, достатньої дуиґвикористання винаходу. Згідно п. 5,3
ліцензіат зобовязується виготовлювати продукцію за ліцензією в повній відповідності з отриманої технічною документацією і інструкціями ліцензіарав частині, що стосується винаходу; згідно п.п.6.1, 3.1 договору технічна документація і спеціальне обладнання для виробництва продукції за ліцензією передаються ліцензіату відповідно до договору 1 У/19 при умові укладення такого договору між ліцензіаром і ліцензіатом; технічна допомога ліцензіату у освоєнні виробництва продукції за ліцензією здійснюється у відповідності з Договором 1У/19.
Згідно акту від 3.02.2000р., на вимогу ліцензіара МПП „Термобетон від 29.01.2000р. відповідачем ВАТ «ДБК-4» були демонтовані та приведені у неробочий стан 2 дробарки ДВК-6.
Завод, який укладав договори №1У/19 і ліцензійний №170 знаходиться у складі відповідача без прав юридичної особи, разом з тим даному структурному підрозділу на час укладення договорів було делеговано від юридичної особи право на укладання таких договорів. Дані факти відповідачем не оспорюються.
Аналізуючи представлені докази, суд дійшов таких висновків:
Права позивача як винахідника в даному випадку врегульовано ЦК УРСР, що діяв як на час виникнення у позивача таких прав, так і на час виникнення спірних правовідносин, враховуючи період, в який на думку позивача йому відповідач завдав шкоду використанням його винаходів.
Позивач як винахідник набув право на свої винаходи у відповідності до ст. 527 ЦК УРСР, згідно якої винахідник на свій вибір мав право вимагати визнання його авторства з передачею виключного права на винахід державі і з правом на отримання винагороди за винахід або з залишенням за собою виключного права на винахід, з отриманням в такому випадку патенту. Відповідно до ст.519 ЦК УРСР патент видавався строком на 15 років з дня подання заявки, і з того ж дня підлягали охороні права заявника (винахідника); згідно даних вимог закону ніхто не мав права без згоди особи, якій належить патент, використовувати винахід; патентоутримувач мав право видати (дозвіл) ліцензію на використання його винаходу або повністю переуступити патент. Згідно ст.523 ЦК УРСР спори про авторство на винахід вирішуються судом, спори з питань розміру, порядку обчислення і строків виплати винагороди за винахід розглядаються в порядку, Передбаченому Положенням про відкриття, винаходи і раціональні пропозиції, причому автор, який вважає прийняте рішення не правильним, мав право звернутись до суду.
Таким чином, позивач, набувши патенти щодо кожного з винаходів, вказаних ним, мав право розпорядитись своїми винаходами, в тому числі і у здійснений ним спосіб- шляхом видачі ліцензії іншій особі на використання свого винаходу, і в дійсності розпорядився своїми винаходами шляхом видачі ліцензій МПП «Термобетон»(в першому випадку- виключної, в другому- невиключної). На весь час існування розглядуваних в даній справі відносин, строк дії ліцензійних договорів і дія патентів не закінчились. Наведені в рішенні договори є чинними і їх учасниками, іншими зацікавленими особами в передбаченому законом порядку не оспорені. Укладені між сторонами договори не суперечили діючому на час їх укладення законодавству і не суперечать чинному, тому повинні прийматись судом до уваги. (Згідно ст. 1108,1109 ЦК України патентоутримувач (ліцензіар) має право укладати ліцензійні договори і видавати ліцензіату ліцензії (виключні і невиключні) на використання своїх винаходів, а ліцензіат має право видавати субліцензію субліцензіату, і у такому випадку за всі дії субліцензіата відповідальність перед ліцензіаром несе ліцензіат).
Відповідно до вимог чинного законодавства, що регулювало правовідносини між юридичними особами у сфері господарювання, субєкти господарювання мали право на укладення між собою господарських договорів, в тому числі не суперечив чинному законодавству й Договір, укладений 20,08.93р. між відповідачами ВАТ «ДБК-4» і МПП «Термобетон»
№1У/19 на створення і передачу технічної документації, введення в дію технології виготовлення керамзитобетонних сумішей на частково подрібненому керамзиті для виготовлення зовнішніх стінових панелей, пристосованої до умов заводу ЖБ1 ФПД-4 м. Києва.
Таким чином, встановлено, що між позивачем і другим відповідачем МПП «Термобетон» виникли певні договірні відносини (характер і обсяг яких визначено ліцензійним договором №135), і крім того виникли певні договірні відносини між відповідачами МПП «Термобетон» і ВАТ «ДБК-4» (характер і обсяг яких визначено договором №1У/19 і додатково ліцензійним договором №170). Тому спір має розглядатись з урахуванням умов вказаних договорів, які не суперечать чинному законодавству.
Встановлено, що відповідач ВАТ «ДБК-4» придбав на платній основі у МПП «Термобетон» два механізми ДВК, при виготовленні яких використано винахід позивача під назвою «дробарка». Дані пристрої (механізми) виготовлені відповідачем МПП «Термобетон» на підставі переданої йому патентоутримувачем (позивачем) виключної ліцензії. Крім того МПП «Термобетон» розробив для «ДБК-4» Методичні рекомендації по виготовленню з застосуванням даних механізмів бетонної суміші, пристосованому до заводу відповідача, і такі дії виконані у відповідності до чинних договорів, в тому числі у відповідності до п. 3.1. ліцензійного договору №170 і за Договором №1У/19.
Оскільки виробник МПП «Термобетон» мав право на виготовлення і продаж механізмів з використанням винаходу «Дробарка», а замовник фактично купив у виробника вказані механізми, з додержанням всіх умов, передбачених законом, чинним на той час, і договором, то до замовника перейшли за договором всі права законного володільця набутого майна (механізмів), і відповідачем дотримано всі умови договору №1У/19 і ліцензійного договору №170, в тому числі право на використання надбаних механізмів у своєму виробничому процесі. Наявність виключних прав на використання патенту і винаходу „Дробарка за МПП „Термобетон, переданих йому винахідником, дає підстави для висновку, що договори, стороною в яких був відповідач, укладені з належним контрагентом (субліцензіаром і виконавцем).
Договір №1У/19 фактично є договором на виконання технологічних робіт, аналог якого передбачено ст, 892 ЦКУ, за яким виконавець зобовязаний створити (розробити) і передати замовнику, а замовник прийняти і оплатити виконані роботи (в даному випадку технологічний процес) за обумовлену плату; згідно ст. 896 ЦКУ замовник набуває право на використання переданих йому результатів роботи на умовах договору.
Як вбачається з дат укладення договорів, видачі патенту, на час виникнення вказаних правовідносин і на час передачі відповідачу ВАТ «ДБК-4» Методичних рекомендацій... і двох механізмів ДВК-б, винахід «Спосіб приготування бетонних сумішей) позивачем ще не був запатентований, і про наявність заявки (пріоритету) позивача відповідачу ВАТ «ДБК-4» відомо не було. Тому слід вважати правомірним і таким, що відповідає закону і умовам Договору, використання відповідачем ВАТ «ДБК-4» розробленого виконавцем МПП «Термобетон» на підставі договору №1У/19 способу виготовлення керамзитобетонної суміші на основі подрібненого керамзиту, пристосованого до умов заводу. Сам факт використання розробником МПП «Термобетон» пріоритету, наявного у позивача (наявність його заявки на видачу патенту «Спосіб приготування бетонної суміші») при виготовленні Методичних рекомендацій на замовлення ВАТ «ДБК-4» не може судом розглядатись як порушення відповідачем ВАТ «ДБК-4» прав винахідника ОСОБА_1 В самому тексті Договору №1У/19, так само в тексті ліцензійного договору
№170 відсутні будь- які відомості про наявність пріоритету позивача (його заявки на видання патенту на винахід «Спосіб приготування бетонної суміші») і на використання при розробці Методичних рекомендацій (технологічного процесу) для
відповідача ВАТ «ДБК-4» вказаного винаходу. Крім того, суд враховує, що вказаний договір є чинним і ніким з його учасників, атак само позивачем не оспорений, і що в даному договорі відповідач ВАТ «ДБК-4» діяв добросовісно.
Будь- яких договірних відносин між відповідачем ВАТ «ДБК-4» і позивачем стосовно вказаних винаходів і їх використання, не виникало, чого сторони не заперечують. Зокрема, жодним з вказаних договорів не передбачалось укладення в
Ухвалою Арбітражного суду м. Києва від 25.02.2000р. у справі за позовом МПП «Термобетон» до ВАТ «ДБК-4» визначенокінцевий термін використання винаходу „Дробарка.
Таким чином, враховуючи дані з акту від 3.02.2000р., відповідачем вимоги ліцензіара щодо демонтажу механізмів ДВК-б, виготовлених з використанням винаходу, виконано вчасно.
Як вбачається з долучених до справи судових документів, фактично одноразово зі зверненням до суду загальної юрисдикції позивача ОСОБА_1 до господарського суду звернувся МПП „Термобетон з позовом до відповідача ВАТ «ДБК-4»
щодо захисту своїх ліцензійних прав, що стосуються вказаних винаходів.
Рішенням Господарського суду м. Києва від 16.11.2004р. в позові про стягнення суми заборгованості відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Стосовно використання механізмів ДВК-6 і способу виготовлення бетонної суміші в період після закінчення строку дії ліцензійного договору №170 до часу демонтажу механізмів ДВК-6, - суд такі дії відповідача ВАТ «ДБК-4» розцінює як дії, що

повязані з раніше укладеними договорами. Сам по собі факт закінчення строку дії ліцензійного договору №170 не є безумовною

підставою для припинення дії чинного договору 1 У/19. Крім того, на той час не закінчився строк дії ліцензійних договорів між винахідником ОСОБА_1 і МПП «Термобетон» (на винаходи №831 і №11272), Відповідач мав право на підставі Договору

№1У/19 використовувати куплені на законних підставах механізми (товар) і використовувати їх у своєму виробничому процесі у спосіб у відповідності до Методичних рекомендацій..., розроблених для нього виконавцем МПП «Термобетон».

Відповідно до ст. 419 ЦКУ право інтелектуальної власності і право власності на речі незалежать одне від одного. У такий самий спосіб були врегульовані дані правовідносини і законодавством, чинним на час їх виникнення. Як встановлено в судовому

Уавіданні, відповідач ВАТ «ДБК-4» безпосередньо не використовував винахід «Дробарка», захищений патентом №831, а використовував річ (механізм), отриману від виконавця як невід»ємну частину предмету Договору №1У/19 у складі переданих

робіт на замовлення за умовами Договору, і виготовлену іншою юридичною особою (МПП «Термобетон»)з використанням винаходу зі згоди винахідника і на законних підставах, на умовах, передбачених виключною ліцензією. Згідно умов ліцензійного

договору між позивачем і МПП «Термобетон» винахідник передав ліцензіату право на виготовлення, пропозиції до продажу і продаж спеціального обладнання (п.2.1 договору №135).

Відповідно до ст.440 ЦКУРСР, чинного на той час, коли на думку позивача йому було завдано шкоду, обовязок по відшкодуванню майнової шкоди покладається на особу, винну у її заподіянні; така особа звільняється від відшкодування, якщо

доведе, що шкоду завдано не з її вини. Таким самим чином врегульовано порядок і підстави відшкодування шкоди ,заподіяної позадоговірним шляхом, новим ЦК України (ст.1166).

Наявність шкоди і причинний зв'язок між діями відповідача і шкодою повинен довестипозивач. Позивачем недоведено наявність такої шкоди і її розмір. Посилання позивача на отримання відповідачем певного прибутку внаслідок використання

його винаходів є необгрунтованим. Враховуючи, що судом при розгляді справи не встановлено, і позивачем недоведено вчинення відповідачем ВАТ «ДБК-4» будь- яких винних дій, направлених на порушення інтелектуальних прав позивача і на

заподіяння йому майнової шкоди, і так само не доведено заподіяння шкоди позивачу, суд дійшов висновк про відсутність підстав для покладення на відповідача ВАТ «ДБК-4» обовязку по відшкодуванню шкоди позивачу і для стягнення вказаної ним

суми.

Договірні відносини і спори щодо виконання договорів між двома юридичними особами (відповідачами) не є предметом розгляду в даній цивільній справі.

Спір між позивачем як ліцензіаром і другим відповідачам МПП «Термобетон» як ліцензі атомабосубліцензіаром також не є предметом розгляду в даній справі, оскільки суд розглядає справу тільки в межах заявлених позовних вимог у відповідності до

ст. 11 ЦПК України, а тому питання про наявність (відсутність) порушень з боку другого відповідача прав позивача при виконанні укладених між ними договорів і наслідків порушень умов договорів (у разі наявності таких) є поза межами розглядуваної справи.

Другий відповідач залучався до участі у справі за вимогами ЦПК України, чинного на час вчинення такої процесуальної дії; протягом розгляду справи і на час її розгляду по суті позивач жодних позовних вимог до другого відповідача не заявив,

пояснюючи тим, що не бажає стягнення з другого відповідача на свою користь будь- яких сум.

На підставі викладеного, суд не вбачає в межах заявлених позовних вимог порушень прав позивача і підстав для їх судового захисту, не вбачає факту заподіяння позивачу відповідачем ВАТ «ДБК-4» шкоди і підстав для покладення наданого

відповідача обовязку по її відшкодуванню, і тому не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі ст. 519, 523, 527, 440 ЦК УРСР, керуючись ст. 213, 214, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ

В позові ОСОБА_1 до ВАТ «Домобудівний комбінат №4» про відшкодування шкоди, завданої використанням і до МПП «Термобетон» про відшкодування шкоди, завданої використанням винаходів відмовити за безпідставністю позовних вимог,

Заява про оскарження рішення може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення, апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 20 днів після подання заяви про апеляційнее оскарження,

Згідно оригіналу, чинності не набрало, суддя Т.В.Селезньова"

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Апеляційного суду Луганської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 15 днів з дня її проголошення.

Суддя Білокуракинського

районного суду Луганської області ОСОБА_4