Справа № 396/98/18
Провадження № 2/396/156/18
РІШЕННЯ

Іменем України

11.06.2018 року Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Гарбуз Ольга Анатоліївна

за участю секретаря судового засідання: Понмаренко Р.В.

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м.Новоукраїнка Кіровоградської області цивільну справу№ 396/98/18 за позовом ОСОБА_4, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики посилаючись на те, що 14 серпня 2008 року відповідач взяв у борг в позивача грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 3600 доларів США, 1800 євро та 79000,00 грн. на підтвердження отримання вказаних грошових коштів відповідач склав розписку про їх отримання в якості позики. Взяте на себе зобов"язання щодо повернення грошових коштів відповідач пообіцяв виконати за першою вимогою, однак свої зобовязання ОСОБА_5 повністю не виконав, не погашена сума боргу відповідача складає 60000,00 грн., тому позивач змушений звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 08 лютого 2018 року відкрито загальне позовне провадження, у якій роз"яснено відповідачу, право подати відзив на позов протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 05.03.2018 року.

05.03.2018 року в зв'язку з недоставкою повідомлення про розгляд справи відповідачу підготовче судове засідання відкладене на 21.03.2018 року. На адресу суду повернувся конверт з відміткою "за незапитом".

На виконання вимог ч.9 ст. 74 ЦПК України, відповідач, фактичне місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, повідомлявся про розгляд судом справи, призначеної на 21.03.2018 року на 10:45 годину, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України від 05 березня 2018 року, про що в справі є відповідні докази.

21.03.2018 року ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 17.04.2018 року. Крім того від представника позивача адвоката ОСОБА_1 до суду була подана заява про розгляд підготовчого судового засідання 21.03.2018 року без участі позивача та його представника. Додатково зазначено адресу фактичного проживання відповідача с. Веселий Кут вул. Лесі Українки, 10.

17.04.2018 року за клопотанням відповідача, розгляд справи відкладено на 07.05.2018 року.

07.05.2018 року представник відповідача адвокат ОСОБА_6 через канцелярію суду подала заяву про поновлення процесуального строку ОСОБА_5 для подання відзиву на позовну заяву ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позику у справі № 3936/98/18.

07.05.2018 року представник відповідача адвокат ОСОБА_6 через канцелярію суду подала письмовий відзив на позовну заяву ОСОБА_4, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики зі змісту якого вбачається, що відповідач ОСОБА_5 заявлені до нього позовні вимоги позивача не визнає; також вважає, що заборгованість, яка виникла на підставі розписки від 14.08.2008 року погашена ним у повному обсязі. Так, за розрахунками ОСОБА_5 ним повернута ОСОБА_4 сума коштів на загальну суму 8000 дол. США та 15000 грн.

У відповідності до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Проте, в порушення вищевказаних вимог Закону, позикодавцем ОСОБА_4, після повернення йому ОСОБА_5 суми боргу в повному обсязі, не надано останньому оригіналу розписки від 14.08.2008 року.

Крім того, якщо позивач зазначає про наявність у відповідача частини боргу в сумі 60 000 грн., ним повинна була бути видана нова розписка на вказану суму, або відмітка про суму боргу, яка наразі міститься на розписці від 14.08.2008 року повинна була бути засвічена також і підписом позичальника, тобто ОСОБА_5.

Враховуючи викладене, є всі підстави вважати, що відмітка на розписці про непогашену суму боргу в розмірі 60 000 грн. зроблена позивачем безпосередньо перед зверненням до суду, відтак є неналежним та недопустимим доказом.

Розпискою від 14.08.2008 року не встановлено строк повернення позики, а відтак такий строк повинен рахуватися з моменту пред'явлення вимоги.

В матеріалах справи міститься письмова вимога (претензійний лист) від 15.01.2018 року за підписом представника позивача, яка нібито направлялася на адресу ОСОБА_5 (27100, АДРЕСА_1).

Проте, таку письмову вимогу про повернення суми позики сторона відповідача не отримувала, доказів її направлення до позовної заяви ОСОБА_4 не додано.

Крім того відповідач також заперечує проти суми судових витрат за надання правничої допомоги позивачу адвокатом ОСОБА_1 Копія відзиву на позовну заяву, 06.05.2018 року також направлено ОСОБА_4 про що свідчить опис та квитанція ПАТ "Украпошта" (а.с. 64-65).

04.06.2018 року відповідачем ОСОБА_5 були подані посьмові пояснення по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики відповідно до яких всудовому засіданні 15.05.2018 року позивач ОСОБА_4 та його представник надали пояснення по суті позовних вимог та розрахунок, з яких вбачається, що за усною домовленістю сторін сума позики за борговою розпискою від 14.08.2008 року повинна була бути повернута частинами. Згідно розрахунку непогашеної суми боргу за договором позики, здійсненого стороною позивача, повернення частини боргу проведено в 6-ть етапів протягом періоду з 18.07.2014 року по 11.08.2014 року, а саме: 18.07.2014 року відповідачем повернуто частину боргу в сумі 2500 дол. США; 20.07.2014 року - 1500 дол. США; 23.07.2014 року - 560 дол. США; 09.08.2014 року - 800 дол. США; 10.08.2014 року - 14 100 грн.; 11.08.2014 року - 14 200 грн.

На підставі вказаного розрахунку позивач стверджує, що залишок боргу на дату подання позову про стягнення заборгованості за договором позики становить 59 546 грн., але заява про зменшення позовних вимог ні позивачем, ні представниклом позивача не подавалися.

Враховуючи розрахунок відповідача поданий в судовому засіданні та покази відповідача,, стороною відповідача за даними розрахунку ОСОБА_4 був проведений власний розрахунок сум коштів, повернутих ОСОБА_5 позивачу, з урахуванням офіційного курсу валют станом на день сплати платежу в період з 18.07.2014 року по 11.08.2014 року. Згідно якого з урахуванням сум коштів, повернутих 10.08.2014 року в сумі 14 100 грн. та 11.08.2014 року в сумі 14 200 грн., ОСОБА_5 за борговою розпискою від 14.08.2004 року повернуто борг на загальну суму 91502,68 грн., в той час як отримано в борг 109 432,62 грн.

Відповідач вважає, що залишок суми боргу за борговою розпискою від 14.08.2008 року становить 17 929,94 грн.

Проте, вищевказана сума боргу також була відповідачем повернута ОСОБА_4. Відтак, заборгованість за борговою розпискою від 14.08.2008 року ОСОБА_5 погашена повністю.

Письмову вимогу про повернення суми позики відповідач не отримував, доказів її направлення до позовної заяви ОСОБА_4 не додано.

Крім того ОСОБА_5 заявляє про застосування строків позовної давності щодо позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення боргу за борговою розпискою від 14.08.2008 року.

У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивачем підтверджується, що ОСОБА_5 припинив сплачувати борг за борговою розпискою з 12.08.2014 року, а ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу 21.01.2018 року.

Представник позивача адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, в своїх поясненнях посилалися на обставини та доводи, що викладені в позовній заяві, пояснивши, що 14 серпня 2008 року відповідач взяв у борг в позивача грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 3600 доларів США, 1800 євро та 79000,00 грн на підтвердження отримання вказаних грошових коштів відповідач власноручно склав розписку про їх отримання в якості позики. Перебування у позивача оригіналу розписки підтверджує як укладення договору позики, так і факт передачі грошей. Відповідач частково сплатив позивачу грошові кошті за вказаним договором, але кошти в сумі 60000,00 грн, ОСОБА_5 не повернув, тому просить стягнути.

Представники відповідача адвокат ОСОБА_3 та адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнали, стверджуючи, що відповідач повернув спірні грошові кошти в повному обсязі. За відсутністю належних доказів цьому факту, відповідачем в процесі розгляду справи було заявлено клопотання про застосування до виниклих правовідносин строку позовної давності.

Всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні це певна річ (об'єкт), щодо якої виник спір.

Судом встановлено, що відповідно до наявного у справі оригіналу розписки від 14.08.2008 року (а.с.48), складеної відповідачем ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, останній отримав у борг від позивача ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 кошти в сумі 3600 (три тисячі шістсот) доларів США, 1800 (одна тисяча вісімсот) євро та 79000,00 грн.. Позика є безвідсотковою. На розписці вчинено позивачем запис ( непогашена сума боргу становить 60 тис. грн. (шістдесят тисяч грн), яку як встановлено позивач здійснив перед подачею позову до суду. , не зважаючи на виправленння у розписці без застережень сторін" и(того)", при цьому суд звертає увагу, що свідки при написанні розписки були відсутні.

Проте договір позики сторонами не оспорюється.

Як вбачається із тексту розписки, оглянутої судом в оригіналі строк повернення грошей в ній відсутній, що відповідно до статті 1049 ЦК України надає позикодавцю право вимагати повернення грошей на першу вимогу.

Згідно розрахунку непогашеної суми боргу за договором позики, здійсненого стороною позивача під час судового розгляду, повернення частини боргу проведено в 6-ть етапів(а.п.76) протягом періоду з 18.07.2014 року по 11.08.2014 року, а саме: 18.07.2014 року відповідачем повернуто частину боргу в сумі 2500 дол. США; 20.07.2014 року - 1500 дол. США; 23.07.2014 року - 560 дол. США; 09.08.2014 року - 800 дол. США; 10.08.2014 року - 14 100 грн.; 11.08.2014 року - 14 200 грн., що свідчить про те, що перша вимога була пред'явлена у 2014 році у зв'язку з чим суд приходить до висновку що у цього строку повинен рахуватися з моменту пред'явлення вимоги.

Але копії розписок про розрахунок сторонами не складалися, так як у жодної із сторін останні відсутні, діяли на довірливих відносинах.

При цьому, суд відноситься критично до доказів про купівлю долларів США позивачем 11.08.2014 року, так як подано квитанції на ім'я ОСОБА_7, з яким не було укладено договірних відносин та ОСОБА_8-сина , крім того сума повернутого боргу становила 11.08.2014 року 14.200 грн., а сума коштів за які придав позивач 2000 доларів США становить 11000 + 11000=22000 грн., що не відповідає показам позивача та його представника про купівлю доларів США із повернутого відповідачем боргу.

Згідно претензійного листа від 15.01.2018 року складеного представником позивача адвокатом ОСОБА_1 та який адресований ОСОБА_5, що з метою досудового врегулювання спору та відновлення порушеного майнового права позикодавця ОСОБА_4, негайно сплатити останньому борг за договором позики грошових коштів у розмірі 60000 гривень (шістдесят тисяч гривень) (а.с. 16).

Проте згідно письмових пояснень наданих ОСОБА_5 від 04.06.2018 року таку письмову вимогу про повернення суми позики відповідач не отримував, доказів її направлення до позовної заяви не додано.

Поряд із тим, в процесі розгляду справи судом встановлено, що строк повернення спірних коштів був обумовлений сторонами в усній формі та сума позики за борговою розпискою від 14.08.2008 року повинна була бути повернута частинами.

Згідно наданого розрахунку представником позивача адвокатом ОСОБА_1 непогашеної суми боргу за договором позики залишок боргу на дату подання позову про стягнення заборгованості за договором позики становить 59546 грн. Останній платіж відповідачем було здійснено 11.08.2014 року (а.с. 76).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Висновок Верховного Суду України, викладений у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13, зазначає, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору (ст. 526 ЦК України).

Факт повернення в повному обсязі спірних грошей відповідачем не доведений.

Так, суд погоджується із доводами позивача про фактичне порушення його прав.

Але при цьому, суд встановив, що позивач будучи державним службовцем, чого останній в судовому засіданні не заперечував, ні у відподності до ЗУ "про засади запобігання корупції", ні у відповідності до ст. 46 п.8 ЗУ "Про запобігання корупції" не відображав у поданих деклараціях за місцем роботи та е-декларації про фінансові зобов'язання, а саме про позичені кошти третім особам, про отримані кошти у 2014 році останній повідомив лише в судовому засіданні після вступу в справу представника відповідача та надав суду оригінал розписки, про місце знаходження якої не зазначалося в позовній заяві, що свідчить про зловживання своїми процесуальними правами.

Поряд із тим, при вирішенні спору суд враховує, що відповідачем в процесі розгляду справи заявлено клопотання про застосування судом до виниклих правовідносин строку позовної давності, яким відповідно до ст. 256 ЦК України є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, що визначено статтею 257 ЦК України.

Відповідно до ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина 1 статті 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позовна давність надає потерпілій особі чітко визначений, але цілком достатній строк для захисту свого права.

Цей строк покликаний сприяти усуненню невизначеності у відносинах учасників цивільно-правового обороту, оскільки за відсутності позовної давності потерпіла особа могла б скільки завгодно утримувати боржника під загрозою застосування заходів державно-примусового впливу, не вдаючись при цьому до реалізації свого інтересу.

Встановлення строку позовної давності має і суттєве процесуальне значення, оскільки із спливом тривалого часу ускладнюється (навіть унеможливлюється) збирання доказів, необхідних для розгляду справи судом.

Таким чином, встановлення строку позовної давності не тільки спонукає особу, права чи охоронювані інтереси якої порушено, до звернення до суду, а й служить інтересам іншої сторони, встановлюючи часові межі такого звернення, сприяє стабільності правопорядку в цілому.

Зазначене узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини, за якою позовна давність це передбачене законом право правопорушника уникнути від переслідування або притягнення до суду за спливом визначеного строку після скоєння правопорушення.

Строки давності, які характерні для національних правових систем держав-учасників виконують декілька цілей, в числі яких, - забезпечення правової визначеності та остаточності, попередження порушення прав осіб, які могли би бути зменшені, якщо б суди розглядали їх справи на основі доказів, що могли би бути неповними за спливом часу (див. п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Застосування строку позовної давності в цілях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини забезпечує в національній системі права виконання принципу верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність та остаточність, а поновлення судом строку оскарження без обгрунтованої підстави є протиправним, порушує принцип правової визначеності та право на справедливий суд.

Отже, як вбачається з матеріалів справи та підтверджується позивачем, ОСОБА_5 припинив сплачувати борг за борговою розпискою з 12.08.2014 року, а ОСОБА_4 звернувся до суду з позом про стягнення боргу 21.01.2018 року. Трирічний строк позовної давності щодо такого строку виконання зобов»язання сплив 13.08.2017 року. Доказів переривання строку позовної давності позивачем не надано.

Відповідно до ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, та з урахуванням клопотання відповідача щодо застосування строку позовної давності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову за спливом строків давності звернення до суду.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, вимога позивача про стягнення з відповідача на його користьпонесених судових витрат, на підставі положень ст. 141 ЦПК України, також задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 141, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, від імені та в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики відмовити за спливом строків давності звернення до суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Апеляційного суду Кіровоградської області через Новоукраїнський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складено 15.06.2018 року.

Головуючий: О. А. Гарбуз