АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 вересня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 184/2182/18

22-ц/774/1558/К/18

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Євтодій К.С.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 комітет Покровської міської ради Дніпропетровської області, відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року, ухваленого суддею Томашем В.І. у місті Покров,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року позивач ОСОБА_1 комітет Покровської міської ради Дніпропетровської області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

В мотивування позовної заяви зазначив, що у квартирі №5 житлового будинку №85 по вул. Центральній в м. Покров Дніпропетровської області, з 18 липня 2011 року зареєстровано місце проживання відповідача ОСОБА_2 Дана квартира належить до комунальної власності виконавчого комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області. Відповідач ОСОБА_2 фактично за місцем реєстрації не проживає, утриманням вказаної квартири не займається, має заборгованість за комунальні послуги.

Позивач просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою №5 будинку №85 по вул. Центральній в м. Покров Дніпропетровської області.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року, позов задоволено. Визнано ОСОБА_2, особою, що втратила право користування жилим приміщенням квартирою №5 будинку №85 по вул. Центральній в м. Покров Дніпропетровської області. Стягнуто з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову Виконкому в задоволенні позовних вимог.

Зокрема зазначає, що судом було встановлено, що в період з 09.09.2011 по 28.08.2017 він проходив навчання у НЮАУ ім. Ярослава Мудрого у м. Харькові, а тому причина його відсутності за місцем мешкання є поважною. Зазначає, що в період з березня 2017 по дату звернення позивача до суду він проживав за місцем реєстрації. Вказує, що він не сидить в квартирі цілодобово, оскільки в квартирі дійсно опломбовано водопостачання, він буває в гостях у друзів, бабусі з дідусем, їздить та шукає роботу, іноді буває в гостях у матері, яка працює у Харкові і там же тимчасово мешкає, однак це не означає, що він не мешкає за місцем своєї реєстрації.

Окрім того відповідач зазначає, що висновок суду про те, що він постійно мешкає у м. Харкові не відповідає дійсності, оскільки він жодного разу не заявляв про це в судовому засіданні. Вказує на те, що суд незаконно визнав належними та допустимими доказами його не проживання у квартирі акти від 28.11.2017, 07.04.2018 та 12.04.2018, при цьому звертає увагу, що акти за квітень 2018 року йому позивачем не вручалися, тому суд не повинен був брати їх до уваги і використовувати як докази, оскільки ці акти були долучені до матеріалів справи з грубими порушеннями процесуального законодавства.

Позивач також, звертає увагу на те, що перший акт було складено 28 листопада 2017 року, а позов до суду подано 19 грудня 2017 року, тобто менш ніж через місяць після його складання, тоді, як суд робить висновок щодо його не проживання в квартирі більше ніж півроку. Зазначає, що цей акт про не проживання складений особами повноваження яких судом не перевірені, що він складений на припущеннях, тому є неналежним доказом.

Також відповідач звертає увагу не те, що в період його навчання він мав фінансові проблеми і не міг сплачувати комунальні платежі, після закінчення навчання доклав усі зусиль в пошуках тимчасової роботи щоб погасити заборгованість, вказує, що на час розгляду справи в суді заборгованість була погашена у повному обсязі, докази чого він надав суду, однак у рішенні суд зазначено про незначну сплату заборгованості, що не відповідає дійсності.

Окрім того, не погоджується із висновком суду щодо визнання неналежними доказами показання свідків ОСОБА_3, яка є його сусідкою, ОСОБА_4, ОСОБА_5, вважає твердження суду у цій частині необґрунтованими. Вважає, що позивачем не доведено наявними у справі доказами, що він не мешкав у спірному приміщенні більше шести місяців.

У відзиву на апеляційну скаргу позивач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а вимоги скарги відхилити. Вказує на те, що в судовому засіданні відповідач підтвердив той факт, що він постійно проживав та проживає у місті Харків разом із матірю, як на час навчання, так і після закінчення учбового закладу, у спірному приміщенні не мешкає, а тільки інколи зявляється, у цій квартирі відключене водопостачання, енергопостачання, теплопостачання, що унеможливлює фактичне проживання у цьому житлі та користування ним. Звертає увагу, що жоден із допитаних в судовому засіданні свідків не підтвердив факту постійного проживання відповідача за місцем реєстрації, з пояснень свідків вбачається, що відповідач фактично мешкає у матері у м. Харків. Позивач вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального права, обставини справи повно, всебічно досліджені в судовому засіданні та відповідають дослідженим судом доказам, а відтак рішення суду є законним і обґрунтованим.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_6.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзивів на неї, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Матеріалами справи встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Орджонікідзевської міської ради народних депутатів №16 від 20.01.1995 (а.с.5), ОСОБА_7 видано ордер №3 від 24 лютого 1995 року на право зайняття 1 кімнати загальною жилою площею 18,7 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 ( а.с.5).

Відповідно до довідки №11017 (виписка з домової книги про склад сімї і прописки) ЖЕО м. Покров від 24.11.2017 та по квартирної карточки на теперішній час в квартирі АДРЕСА_2 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6,7).

Відповідно до акту «Про перевірку паспортного обліку» від 28.11.2017 зі слів сусідів квартири № 2 та квартири № 20 встановлено, що в квартирі АДРЕСА_3 з 2011 року ніхто не проживає, сусіди нікого не бачили. (а.с.8)

Згідно виписки з особового рахунку №14209 за період з березня 2016 року по грудень 2017 року оплату за проживання відповідач не здійснював(а.с.10).

Відповідно до акту «Про перевірку паспортного обліку» від 07.04.2018 зі слів сусідів квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_8, квартири АДРЕСА_5 ОСОБА_9, квартири АДРЕСА_6 ОСОБА_10 встановлено, що в квартирі АДРЕСА_3 близько останніх 10 років ніхто не проживає.

Відповідно до акту «Про перевірку паспортного обліку» від 12.04.2018 року зі слів сусідів квартири АДРЕСА_7 ОСОБА_11, квартири АДРЕСА_8 ОСОБА_12 встановлено, що в квартирі АДРЕСА_3 близько останніх 7 років ніхто не проживає, ОСОБА_2 мешкає в м. Харків ( а.с.55).

Спір між сторонами виник з приводу права відповідача на користування житловим приміщенням у квартирі №5 буд.№85 по Центральній у м.Покров. через його відсутність.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався положеннями ст.71 ЖК України та дійшов висновку, що ОСОБА_13 через відсутність у спірному приміщенні понад 6 місяців втратив право користування ним.

Однак, колегія суддів не може у повному обсязі погодитися із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За вимогами ст.ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Матеріали справи свідчать про те, що судом першої інстанції не перевірено твердження відповідача про поважність причин не проживання у спірному приміщенні.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом статей 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Як роз'яснено у п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК Української РСР ), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Колегія суддів вважає, що позивачем не надано належних доказів та будь-яких фактичних даних, які б свідчили про те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації більше шести місяців без поважної причини. Колегія суддів не може погодитися із висновком суду, що відповідач має інше постійне місце проживання у іншому населеному пункті, зокрема у Харкові, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами, зокрема укладенням трудового договору, утворення сімї в іншому місті, перевезення майна в інше жиле приміщення, або наявність у власності іншого житла, тощо.

Як на доказ не проживання відповідача у спірному приміщенні, суд послався на акти про перевірку паспортного обліку від 28.11.2017, 07.04.2018 та 12.04.2018, довідки комунальних підприємств міста про наявну заборгованість по комунальним платежам, а також вказав, що відповідач лише здійснює догляд за квартирою але фактично в ній не проживає, оскільки в квартирі відключене водопостачання, електропостачання, що унеможливлює проживання в квартирі та користування нею, окрім того вказав, що відповідач у власності має ? частини квартири АДРЕСА_9.

Між тим суд апеляційної інстанції не може погодитись з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Так, з акту від 29.11.2017 видно, що зі слів сусідів квартири №2 та квартири №20 ОСОБА_14 встановлено, що в квартирі АДРЕСА_10 з 2011 року ніхто не проживає, сусіди нікого не бачили з даної адреси. Крім того, як зазначено у самому ОСОБА_13 сусід з квартири №2 від підпису в даному ОСОБА_13 відмовився (а.с.8).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в акті не вказані прізвища і кількість сусідів з квартири №2 які були допитані під час складання акту, відсутні їх підписи, окрім того з наступних двох актів за квітень 2018 року вбачається, що сусіди, які підтвердили факт не проживання в спірній квартирі відповідача, мешкають в квартирах: №№22, 30,45,10, 8, тобто квартири трьох із вказаних свідків розташовані на інших поверхах будинку, не поруч зі спірною квартирою, відомості зазначені у цих актах також різняться між собою. У акті від 08.04.2018 зазначено, що в квартирі АДРЕСА_11, більш десяти років ніхто не проживає, тоді, як в акті від 12.04.2018, зазначено про не проживання у квартирі жильців більше семи років, а також зазначено, що відповідач мешкає у місті Харків (а.с.54,54).

З матеріалів справи видно, що суд першої інстанції не допросив в судовому засіданні жодного свідка із вказаних в актах сусідів.

Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, на яку у рішенні послався суд першої інстанції, власниками ? частини квартири АДРЕСА_12 Л. м. Орджонікідзе зазначені ОСОБА_15 та ОСОБА_16, а ніяк не відповідач ОСОБА_2 ( а.с.56).

Колегія суддів вважає поважними причини не проживання відповідача ОСОБА_2 у спірній квартирі у період до лютого 2017 року, через тривале навчання його у вищому навчальному закладі, що розташований в іншому місті ( а.с.33,34). Тобто, відсутність за місцем реєстрації з поважних причин, саме повязане із навчанням відповідача не свідчить про втрату ним права користування житловим приміщенням, тим більше за відсутності в нього іншого житлового приміщення для проживання.

Крім того, сплата відповідачем комунальних послуг за місцем реєстрації, доведено квитанцією про оплату за утримання будинку і споруд та прибудинкової території від 03.05.2018 на суму 1190 грн. (а.с.65), а відсутність заборгованості підтверджена довідками за січень 2018 року, в якій зазначено, що станом на 01 серпня 2017 року заборгованість за сплату послуг по утриманню будинку та прибудинкової території - відсутня (а.с.35, 36). Дані фактичні обставини свідчить про те, що він ніколи не втрачав інтересу до проживання у спірній квартирі, а його періодична відсутність викликана поважними причинами.

Отже, з наведених вище підстав, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно не дослідив усі докази та дійшов помилкового висновку про визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою №5 по вул. Центральна, будинок 85 м. Покров Дніпропетровської області без урахування поважності причин його тимчасової відсутності, тому рішення суду відповідно до положення п.п.1,3,4 ст.376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_1 комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Апеляційний суд Дніпропетровської області,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_1 комітету Покровської міської ради Дніпропетровської області в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 18 вересня 2018 року.

Головуючий:

Судді: