Постанова

Іменем України

17 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 761/8367/17-ц

провадження № 61-11216св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» СлавкінаМарина Анатоліївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року у складі судді Осаулова А. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Саліхова В. В., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» Славкіної М. А. (далі - Уповноваженої особи ФГВФО ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» Славкіної М. А.) про визнання депозитного договору недійсним.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що між нею та ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» 14 червня 2013 року укладений договір банківського вкладу «Подарунок. «Тринадцяти місячний» № 597972/2013 на суму 5 000,00 євро строком до 14 липня 2014 року, проте автоматичної пролонгації договору згідно з його умовами не було. Так, у зв'язку з нестабільною ситуацією у м. Донецьку вона разом із сім'єю виїхала до АР Крим. Згодом, їй стало відомо, що 14 липня 2014 року від її імені укладений депозитний договір за № 822114/2014 на термін до 14 серпня 2015 року на суму 5 080,00 євро. Між тим, спірний депозитний договір за № 822114/20114 вона не укладала та свій підпис на ньому не ставила.

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати недійсним депозитний договір від 14 липня 2014 року № 822114/2014, укладений між нею та ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк».

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності законних та достатніх правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним у зв'язку з відсутністю доказів його фіктивності та відсутності у матеріалах справи самого договору депозиту від 14 липня 2014 року № 822114/2014.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про те, що сторонами спірного депозитного договору, у тому числі і ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, як не надано і самого оспорюваного депозитного договору.

У лютому 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року, в якій просила скасувати зазначенні судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказувала на те, що вона не могла укласти оспорюваний нею договір депозиту, оскільки в цей час виїхала з м. Донецьк у АР Крим, що зафіксовано міграційною службою. Суд апеляційної інстанції не вчинив жодних дій щодо її повідомлення про день, час та місце розгляду справи.

Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2018 року поновлено ОСОБА_4 строк на подання касаційної скарги, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У квітні 2018 року Уповноваженої особи ФГВФО ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» Славкіної М. А. подала відзив на касаційну скаргу, згідно з яким рішення судів є правильними, а доводи заявника зводяться до переоцінки доказів.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 14 червня 2013 року між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_4 укладений договір банківського вкладу «Подарунок. «Тринадцяти місячний»» № 597972/2013, предметом якого є розміщення вкладником в банку строкового вкладу на умовах депозитного продукту «Подарунок.» в євро на строк 13 місяців із дня укладання договору, зі щомісячною виплатою процентів. Для обліку вкладу банк відкрив на ім'я вкладника вкладний рахунок № НОМЕР_1.

Відповідно до пункту 1.2. договору, банк відкриває на ім'я вкладника вкладний рахунок за вкладом на вимогу «Для виплат» № НОМЕР_2. На цей рахунок-кореспондент банк перераховує нараховані проценти за збереження вкладу та може бути перерахований вклад за закінченням строку його дії.

Згідно з пунктами 1.3, 1.5 договору, сума початкового вкладу - 5 000,00 євро. Виплата процентів, нарахованих на вклад за ставкою 9 % річних, здійснюється згідно з умовами договору та Правил. Зазначена в цьому пункті ставка стосується виключно першого строку дії вкладу та може бути змінена для випадків переукладання договору на новий строк на умовах зазначених в Правилах.

З Довідки ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» від 27 грудня 2016 року за № 13/1-58844 убачаться, що ОСОБА_4 станом на 30 жовтня 2014 року мала в ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» діючий депозит № 822114/2014 із сумою першого внеску 5 080,00 євро. Станом на 21 листопада 2014 року залишок коштів за вказаним депозитом складав 96 627,56 грн. (18,985595 грн за 1 євро). Вказані кошти виплачені ОСОБА_4 відповідно до загального реєстру вкладників, які мали право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, 01 квітня 2015 року у відділенні ПАТ «Альфа-Банк».

Звертаючись до суду із позовом, позивач просила визнати недійсним депозит від 14 липня 2014 року № 822114/2014, зазначений у довідці ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», відповідно до положень статей 203,234 ЦК України, у зв'язку із тим, що вона його не укладала та не підписувала.

Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову з огляду на таке.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчиняють жодних дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування жодних наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, правильно виходив із того, що позивач не надала доказів, що оспорюваний нею договір є фіктивним. При цьому необхідно врахувати і те, що ОСОБА_4 вказуючи на фіктивність правочину не надала суду цей договір, а тому її вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Твердження заявника про те, що суд апеляційної інстанції не вчинив жодних дій щодо її повідомлення про день, час та місце розгляду справи є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції двічі надсилав повістку-повідомлення ОСОБА_4 на адресу, що вказана нею особисто в її апеляційній скарзі, проте до суду поверталися конверти з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

У відповідності до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди першої й апеляційної інстанції забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 402 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г. І.Усик