Номер справи 623/179/18
Номер провадження 2/623/353/2018
РІШЕННЯ

іменем України

06 червня 2018 року Ізюмський міськрайонний суд Харківської області

в складі: головуючого - судді Гуренко М.О.

з участю: секретаря - Телешевської В.Ю.

позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізюмі справу за позовом ОСОБА_1 (місце проживання: 64301, АДРЕСА_1) до ОСОБА_2 (місце реєстрації: 64301, АДРЕСА_1, проживає: Росія, АДРЕСА_2), третя особа: Комунальне житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство-1 (місце знаходження: 64302, Харківська область, місто Ізюм, проспект Незалежності, будинок 39) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2В, третя особа: Комунальне житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство-1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позивач просила визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_3.Відповідач разом з позовною заявою позивача надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити.

Відповідач у судове засідання не зявився, про час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заперечень на позов не надав.

Представник третьої особи у судове засідання не зявився, надали письмову заяву про розгляд справи без участі представника підприємства.

Заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що згідно ордеру на житлову площу в гуртожитку № 681, виданого виконавчим комітетом Ізюмської міської ради 15.07.2011 року, позивачу ОСОБА_1 видано на право зайняття з сімєю з двох осіб з ОСОБА_2 житлової площі в гуртожитку по вул. Київській, буд. 6, кімната 20, розміром 20,2 кв.м. (а.с.19).

Згідно рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області від 30.11.2011 р. № 0975 упорядковано нумерацію кімнат в гуртожитку по вул. Київській, 6 в наступній послідовності: кімната № 24 ОСОБА_1, раніше кімната 20. (а.с.20).

Згідно довідки № 152 від 16.01.2018 року за адресою: АДРЕСА_4 значиться зареєстрованим ОСОБА_2, який зареєстрований та проживає за цією адресою до теперішнього часу, дана квартира не приватизована. (а.с.4).

Відповідач з 08.12.2014 року в квартирі не проживає. На підтвердження даної обставини в матеріалах справи міститься акт КЖРЕП-1 від 17.01.2018 року про те, що ОСОБА_2 зареєстрований за даною адресою, але не проживає, на даний момент мешкає в Росії. (а.с.5).

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла.

На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Ч. 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Разом з тим, абз. 2 ч. 2 ст. 319 ЦК України встановлено, що при здійсненні своїх прав та виконанні обовязків власник зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ч. 5 ст. 319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян.

Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі, зокрема, рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону.

Разом із заявою особа подає: документ, до якого вносяться відомості про зняття з реєстрації місця проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).

У разі подання заяви представником особи додатково подаються: документ, що посвідчує особу представника; документ, що підтверджує повноваження особи як представника (законного представника).

Зняття з реєстрації місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

Особа може доручити в установленому законодавством порядку подати заяву про зняття з реєстрації місця проживання відповідній посадовій особі виконавців послуг з управління (утримання) багатоквартирного будинку (гуртожитку), обєднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельного кооперативу, управителя багатоквартирного будинку за місцем її проживання.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Таким чином, при розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім'ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщенні понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.

Посилання у позові ст. 71,72 ЖК України, як на підстави для визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою, є безпідставним, оскільки ці норми права регулюють правовідносини щодо визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням в будинках державного та громадського житлового фонду, та не поширюються на правовідносини, які виникають між власником та членами його сім'ї чи колишніми членами сім'ї.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За приписами ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В судовому засіданні позивач підтвердила той факт, що між нею та відповідачем немає ніякого спору щодо визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, тому враховуючи встановлені судом обставини та оцінивши усі представлені докази в їх сукупності, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, а тому в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі суд покладає на позивача.

Керуючись ст. 316, 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. 4, 13, 76, 77, 81, 89, 141, ст. ст. 263-268, 272, 273 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 (місце проживання: 64301, АДРЕСА_1) до ОСОБА_2 (місце реєстрації: 64301, АДРЕСА_1, проживає: Росія, АДРЕСА_2), третя особа: Комунальне житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство-1 (місце знаходження: 64302, Харківська область, місто Ізюм, проспект Незалежності, будинок 39) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 14 червня 2018 року.

Головуючий суддя М.О. Гуренко