Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 461/479/16-ц

провадження № 61-13270св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 07 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Шумської Н. Л., Левика Я. А., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_5 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 лютого 2014 року у справі № 2-2390/11 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Перша Львівська державна нотаріальна контора Львівського міського управління юстиції, про поділ спадкового майна та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - Перша Львівська державна нотаріальна контора Львівського міського управління юстиції, про визнання права власності на спадкове майно визнано за ОСОБА_5 право власності у порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1 вартістю 508 765,00 грн та стягнуто з нього на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію в розмірі 270 410,00 грн, яка встановлена у зв'язку із припиненням права власності ОСОБА_4 на 1/2 та 1/8 частки цієї квартири.

Згадане рішення набрало законної сили 03 березня 2014 року, а 19 березня 2014 року на його виконання було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошової компенсації в розмірі 270 410,00 грн.

Рішення суду ОСОБА_5 добровільно не виконував у зв'язку з чим 27 березня 2014 року відкрито виконавче провадження ВП 42709483 по примусовому виконанню цього рішення, яке 16 жовтня 2014 року закінчено, у зв'язку з погашенням відповідачем в повному обсязі заборгованості шляхом перерахування грошових коштів на картковий рахунок ОСОБА_4 в декілька етапів.

Таким чином, ОСОБА_5 прострочив виконання рішення суду з 03 березня до 15 жовтня 2014 року, внаслідок чого позивач зазнала збитків від знецінення грошових коштів у зв'язку з індексом інфляції та зміною курсу валют.

27 листопада 2014 року ОСОБА_4 звернулася до ОСОБА_5 із заявою про сплату інфляційних втрат у розмірі 54 275,25 грн та трьох процентів річних у розмірі 4 837,13 грн, яку він отримав 01 грудня 2014 року. Однак зазначених у заяві коштів відповідач не сплатив.

У зв'язку з чим 23 грудня 2014 року ОСОБА_4 звернулася до ОСОБА_5 з позовом про стягнення частини інфляційних втрат: 24 000,00 грн із 54 275,25 грн, а також частини трьох процентів річних: 360,00 грн із 4 837,13 грн (справа № 461/15491/14).

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 03 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року, зазначене рішення скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Зазначеним рішенням апеляційного суду, зокрема, встановлено, що ОСОБА_5 зобов'язаний був сплатити на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію у розмірі 270 410,00 грн у строк з 21 березня до 27 березня 2014 року.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 03 вересня 2015 року ОСОБА_5 виконав, сплативши на користь позивача частину інфляційних втрат та трьох процентів річних у загальному розмірі 24 300,00 грн.

В позовній заяві також наведено розрахунки інфляційних втрат та трьох процентів річних, що підлягають стягненню з ОСОБА_5 на користь позивача, які зроблені з урахуванням зміни розміру його грошового зобов'язання у зв'язку з поетапним погашенням заборгованості. Відповідно до цих розрахунків загальна сума інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 21 березня до 27 березня 2014 року становить 58 578,96 грн (54 275,25 грн + 4 303,71 грн).

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила стягнути з ОСОБА_5 на її користь інфляційні втрати в розмірі 30 275,25 грн та три проценти річних в розмірі 3 943,71 грн як неотриману частину із загальної суми інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення відповідачем свого зобов'язання.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 червня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 інфляційні втрати у розмірі 30 275,25 грн та три проценти річних у розмірі 3 943,71 грн.

Вирішено питання судового збору.

Рішення мотивовано тим, що між сторонами справи виникли грошові зобов'язання щодо сплати ОСОБА_5 на корить ОСОБА_4 грошової компенсації у розмірі 270 410,00 грн. Своє грошове зобов'язання відповідач повинен був виконати 28 березня 2014 року, однак допустив прострочення його виконання до 15 жовтня 2014 року, оскільки поетапно сплачував зазначену грошову компенсацію: 19 вересня 2014 року сплатив на користь позивача 40 000,00 грн; 10 жовтня 2014 року - 70 000,00 грн; 11 жовтня 2014 року - 110 000,00 грн; 15 жовтня 2014 року - 50 410,00 грн.

Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання перед позивачем, то для нього наступили правові наслідки, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, - сплата на користь кредитора встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

При визначенні розміру сум інфляційних втрат та трьох процентів річних, що підлягають стягненню на користь позивача, суд першої інстанції виходив з того, що їх необхідно нараховувати за період з 28 березня до 19 вересня 2014 року на суму у розмірі 270 410,00 грн; з 19 вересня до 10 жовтня 2014 року - на 230 410,00 грн; з 10 жовтня до 11 жовтня 2014 року - 160 410,00 грн; з 11 жовтня до 15 жовтня 2014 року - на 504 10,00 грн з урахуванням виконання відповідачем грошового обов'язку частинами.

При цьому, суд першої інстанції посилався на те, що в період прострочення виконання грошового зобов'язання в Україні в 2014 році були встановлені наступні індекси інфляції: в березні - 102,2 %; у квітні- 103,3 %; у травні - 103,8 %; у червні- 101,0 %; у липні - 100,4 %; у серпні - 100,8 %; у вересні - 102,9 %; у жовтні- 102,4%.

У зв'язку з викладеним суд першої інстанції вважав, що в період з 28 березня до 19 вересня 2014 року сума інфляційних втрат із суми у розмірі 270 410,00 грн склала 48 745,41 грн (270 410,00 грн х 102,2 % = 276 359,02 грн х 103,3 % = 285 478,86 грн х 103,8 % = 296 327,05 грн х 101,0 % = 299 290,32 грн х 100,4 % = 300 487,48 грн х 100,8 % = 302 891,37 грн х 102,9 % = 311 675,21 грн х 102,4 % = 319 155,41 грн - 270 410,00 грн). У період з 19 вересня до 10 жовтня 2014 року сума інфляційних втрат із суми у розмірі 230 410,00 грн склала 5 529,84 грн (230 410,00 грн х 102,4% = 235 939,84 грн - 230 410,00 грн). Загальна сума інфляційних втрат в період з 28 березня 2014 до 10 жовтня 2014 року склала 54 275,25 грн (48 745,41 грн + 5 529,84 грн).

Щодо розміру суми трьох процентів річних, що підлягають стягненню на користь позивача, суд першої інстанції зазначив, що в період з 28 березня до 19 вересня 2014 року відповідач прострочив виконання свого грошового зобов'язання на 175 днів (березень- 4 дні; квітень - 30 днів; травень - 31 день; червень - 30 днів; липень - 31 день; серпень - 31 день; вересень - 18 днів). У період з 19 вересня до 10 жовтня 2014 року відповідач прострочив виконання зобов'язання на 21 день (вересень - 12 днів; жовтень - 9 днів). Період з 10 жовтня до 11 жовтня 2014 року не враховано. В період з 11 жовтня до 15 жовтня 2014 року відповідач прострочив 4 дні.

На підставі зазначеного суд першої інстанції вважав, що у період з 28 березня до 19 вересня 2014 року розмір трьох процентів річних із суми в розмірі 270 410,00 грн складає 3 889,45 грн (270 410,00 грн х 3 % : 365 днів х 175 днів); у період з 19 вересня до 10 жовтня 2014 року із суми в розмірі 23 0410,00 грн - 397,69 грн (230 410,00 грн х 3% : 365 днів х 21 день); у період з 11 жовтня до 15 жовтня 2014 року із суми в розмірі 50 410,00 грн - 16,57 грн (50 410,00 грн х 3% : 365 днів х 4 дні). Загальна сума трьох процентів річних за період з 28 березня до 15 жовтня 2014 року склала 4 303,71 грн (3 889,45 грн + 397,69 грн + 16,57 грн).

Оскільки рішенням Апеляційного суду Львівської області від 03 вересня 2015 року уже стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 інфляційні втрати в розмірі 24 000,00 грн та три проценти річних в сумі 360,00 грн, суд першої інстанції зазначав, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 34 218,96 грн як несплаченні ОСОБА_5 добровільно та рішенням суду не стягнуті.

Крім того, в рішенні суд першої інстанції відхилив доводи відповідача та його представника про те, що ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_5 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних у розмірі 34 218,96 грн повторно, оскільки загальна сума інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 28 березня до 15 жовтня 2014 року становить 58 578,96 грн. Подавши 23 грудня 2014 року позов до ОСОБА_5 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних у розмірі 24 360,00 грн, позивач скористалася своїм правом на звернення до суду із позовом щодо частини вимог, а в позові, що розглядається, ОСОБА_4 просила стягнути з відповідача ще нестягнуту частину інфляційних втрат та трьох процентів річних із загальної суми 58 578,96 грн.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 07 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення провідмову в задоволенні позову.

Ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд посилався на правові висновки, висловлені у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, та виходив з того, що грошові зобов'язання, відповідальність за які встановлена статтею 625 ЦК України, передбачають насамперед договірні правовідносини. Статтею 625 ЦК України регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частиною п'ятою статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

З огляду на це положення статті 625 ЦК України не застосовуються до спірних відносин, які виникли у порядку спадкування майна після смерті спадкодавця і не були грошовими по своїй природі, а майновими.

17 березня 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована обставинами аналогічними, викладеним у позовній заяві ОСОБА_4, та обставинами, якими суд першої інстанції мотивував своє рішення.

Водночас позивач стверджувала, що суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення статті 625 ЦК України, оскільки правильність застосування цієї норми до спірних правовідносин встановлена рішенням Апеляційного суду Львівської області від 03 вересня 2015 року в справі № 461/15491/14 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року.

Разом із тим ОСОБА_4 посилалася на висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, згідно з якими будь-яке зобов'язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов'язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню частина друга статті 625 ЦК України.

Крім того, касаційна скарга містить посилання на порушення апеляційним судом норм процесуального права: незазначення в оскаржуваному рішенні, в чому саме полягає неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи; не зазначення в цьому рішенні короткого змісту позовних вимог, короткого змісту рішення суду першої інстанції, узагальнених доводів та заперечень позивача на апеляційну скаргу, встановлених судом першої інстанції обставин справи; безпідставне врахування висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, ухваленій за результатами розгляду справи з іншими фактичними обставинами; невзяття до уваги преюдиційних фактів встановлених рішенням Апеляційного суду Львівської області від 03 вересня 2015 року у справі № 461/15491/14 та неврахування, що після набрання цим рішенням законної сили сторони не можуть оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини; відсутність мотивування в оскаржуваному рішенні відступлення від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14 та від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15 щодо застосування статті 625 ЦК України.

10 травня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_5 на касаційну скаргу.

ОСОБА_5 стверджував, що позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення з нього інфляційних втрат та трьох процентів річних уже були предметом розгляду у справі № 461/15491/14 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, за результатами розгляду якої ухвалено рішення про стягнення зазначених сум у загальному розмірі 24 603,60 грн, яке відповідач виконав.

Водночас зазначав, що у зв'язку з неоднаковим застосуванням норм матеріального права подав до Верховного Суду України заяву про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 03 вересня 2015 року у справі № 461/15491/14. Ця заява Верховним Судом України ще не розглянута.

Також зазначав, що його зобов'язання перед ОСОБА_4 виникли не з договірних правовідносин, а з рішення суду про стягнення грошової компенсації за частку квартири, а тому ці зобов'язання можна віднести до деліктних зобов'язань, які норми статті 625 ЦК України не регулюють.

Стверджував і про те, що обов'язок виконати рішення суду не є тотожним поняттю грошового зобов'язання і не може регулюватися тими ж нормами права, що встановлені для зобов'язання, а саме, порядок та наслідки виконання/невиконання рішення суду регулюється не нормами ЦК України (зокрема, і статтею 625), а нормами статей Закону України «Про виконавче провадження». Зокрема, за несвоєчасне виконання рішення суду щодо сплати боргу на користь стягувача передбачається стягнення виконавчого збору в розмірі 10 % від суми стягнення.

Крім того, відповідач зазначав, що в рамках виконавчого провадження по виконанню рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 лютого 2014 року у справі № 2-2390/11 було накладено арешт на все його майно, що ускладнювало виплату на користь позивача грошової компенсації у короткий термін. Водночас ОСОБА_4 погодилася отримати таку компенсацію за процедурою, передбаченою Законом України «Про виконавче провадження», та в межах шестимісячного строку виконавчого провадження.

В обґрунтування своїх заперечень ОСОБА_5 також посилався на практику Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Верховного Суду України.

У зв'язку з викладеним ОСОБА_5 вважав оскаржуване рішення апеляційного суду законним та обґрунтованим, а тому просив касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Апеляційного суду Львівської області від 07 лютого 2017 року - без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України)касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 13 червня 2018 року касаційне провадження у даній справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 686/21962/15-ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за несвоєчасне виконання рішення суду.

25 червня 2018 року оприлюднено постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2018 року касаційне провадження у справі відновлено.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам Закону оскаржуване рішення не відповідає.

Судами встановлено, й це вбачається із матеріалів справи, що 20 лютого 2014 року Галицький районний суд м. Львова ухвалив рішення у справі № 2-2390/11 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Перша Львівська державна нотаріальна контора Львівського міського управління юстиції, про поділ спадкового майна та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - Перша Львівська державна нотаріальна контора Львівського міського управління юстиції, про визнання права власності на спадкове майно.

Зазначеним рішенням, зокрема, визнано за ОСОБА_5 право власності у порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1 вартістю 508 765,00 грн та стягнуто з нього на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію в розмірі 270 410,00 грн.

Грошову компенсацію було стягнуто у зв'язку з припиненням права власності на 1/2 частину згаданої квартири, яка належала ОСОБА_9, правонаступником якого є ОСОБА_4, на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 02 листопада 1995 року виконавчим комітетом Львівської міської ради (інша 1/2 частина квартири належала ОСОБА_10 (спадкодавцю), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1) та припинення права власності на 1/8 частину цієї квартири, яка належала ОСОБА_9, правонаступником якого є ОСОБА_4, в порядку спадкування обов'язкової частки у спадщині відкритої після смерті ОСОБА_10

Рішення суду набрало законної сили 03 березня 2014 року.

19 березня 2014 року за рішеннямГалицького районного суду м. Львова від 20 лютого 2014 року суд першої інстанції видав виконавчий лист № 2-2390/11 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошової компенсації в розмірі 270 410,00 грн.

ОСОБА_5 добровільно не виконував рішення суду, в зв'язку з чим 27 березня 2014 року було відкрито виконавче провадження ВП 42709483 із примусового виконання зазначеного виконавчого листа.

16 жовтня 2014 року виконавче провадження ВП 42709483 було закінчено, оскільки ОСОБА_5 в повному обсязі сплатив ОСОБА_4 грошову компенсацію, стягнуту з нього рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 лютого 2014 року.

У постанові про закінчення виконавчого провадження ВП 42709483 від 16 жовтня 2014 року та листі Галицького відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції 16 жовтня 2014 року вих. № В-8/17368 зазначено, що боржник ОСОБА_5 погашав заборгованість перед ОСОБА_4 шляхом перерахування грошових коштів на її картковий рахунок в декілька етапів: 19 вересня 2014 року платіж у розмірі 40 000,00 грн; 10 жовтня 2014 року - 70 000,00 грн; 11 жовтня 2014 року - 110 000,00 грн; 15 жовтня 2014 року - 50 410,00 грн.

27 листопада 2014 року ОСОБА_4 звернулася до ОСОБА_5 із вимогою сплатити їй інфляційні втрати у розмірі 54 275,25 грн та три проценти річних у розмірі 4 837,13 грн, всього 59 112,38 грн у зв'язку із простроченням виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 лютого 2014 року.

Цю вимогу ОСОБА_5 отримав 01 грудня 2014 року, однак добровільно кошти ОСОБА_4 не сплатив, відповіді на її звернення не надав. У зв'язку з чим 23 грудня 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду позов про стягнення із ОСОБА_5 частини інфляційних втрат, а саме: 240 00,00 грн із 54 275,25 грн та частини трьох процентів річних - 360,00 грн із 4 837,13 грн (справа № 461/15491/14-ц).

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 червня 2015 року в задоволенні зазначеного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 03 вересня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 24 000,00 грн та три проценти річних в сумі 360,00 грн.

Зазначене рішення апеляційного суду залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року.

Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України частини 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 28 березня до 15 жовтня 2014 року, за невиконання грошового зобов'язання щодо сплати грошової компенсації за частку квартири, стягнутої рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої, п'ятої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й рішення суду у встановлених актами цивільного законодавства випадках.

Таким чином, на підставі рішення суду можуть виникати зобов'язання, які залежно від змісту можуть бути грошовими або негрошовими.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні, так і недоговірні зобов'язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Відповідач мав перед позивачем грошове зобов'язання зі сплати компенсації за частку вартості квартири, яке виникло з рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 лютого 2014 року. Суд першої інстанції встановив, що це грошове зобов'язання ОСОБА_5 мав виконати до 27 березня 2014 року, однак порушив його. У зв'язку з цим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у позивача виникло право на застосування наслідків порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Зазначений висновок суду першої інстанції також відповідає висновку, висловленому в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року, винесеній у справі № 686/21962/15-ц.

При цьому Верховний Суд погоджується із розміром стягнутих судом першої інстанції сум інфляційних втрат та трьох процентів річних, оскільки вони правильно розраховані з суми простроченої заборгованості за зобов'язаннями позивача з урахуванням поетапного погашення такої заборгованості та стягнення частини інфляційних втрат та трьох процентів річних на підставі рішення Апеляційного суду Львівської області від 03 вересня 2015 року.

З огляду на викладене суд першої інстанції встановив обставини, що мають значення для справи, надав їм відповідну юридичну оцінку, а також правильно застосував до спірних правовідносин статтю 625 ЦК України, а тому рішення суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_4 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних є законним і обґрунтованим.

Водночас апеляційний суд, дійшовши помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Рішення суду першої інстанції про задоволення позову ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, а тому його необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду скасувати.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 07 лютого 2017 року скасувати.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 липня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П.Штелик