Справа № 130/186/17
Провадження № 22-ц/772/1208/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 рокуСправа № 130/186/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

Головуючого судді: Голоти Л.О.,

суддів: Кучевського П.В., Рибчинського В.П.,

учасники справи:

позивач : Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач : ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 16.01.2018 року, ухвалене у складі судді Вернік В.М., повний текст рішення виготовлено 26.01.2018 року, -

в с т а н о в и в :

У січні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося у суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до ОСОБА_5 та правил надання продукту кредитних карт б/н від 26.01.2016 року ОСОБА_3 отримав від ПАТ КБ «Приватбанк» кредит у розмірі 17344,86 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Зазначає, що погашення заборгованості здійснюється з "1" по "25" число кожного місяця, відповідач надає банку грошові кошти "щомісячний платіж" для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві.

При укладенні кредитного договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, яка регулює відносини договору приєднання.

ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобовязання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме надав позивальнику кредит в розмірі, встановленому кредитним договором.

Відповідач не повернув своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, відсотками, а також іншими витратами. У звязку із зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором станом на 18.12.2016 року утворилась заборгованість в сумі 22071,86 грн., яка складається з 15597,97 грн. заборгованість за кредитом, 1821,99 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом, 3119,55 заборгованість за пенею та комісією, 1532,35 грн. штраф, передбачений п. 2.2. Генеральної угоди.

Виходячи з наведеного, положень ст. ст. 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_3 на користь банку заборгованості у розмірі 22071,86 грн. за кредитним договором № б/н від 26.01.2016 року.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 16.01.2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 26.01.2016 року станом на 18.12.2016 року у виді боргу на загальну суму 17419 грн. 96 коп., а також 1600 грн. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що враховуючи те, що відповідач ОСОБА_3 в порушення вимог кредитного договору та норм ЦК України, не виконав взятого на себе зобов`язання, позаяк ним не представлено суду будь-яких доказів щодо здійснення інших платежів в рахунок виконання власних зобовязань за вказаним договором кредиту, а отже, не доведено відсутність своєї вини у його невиконанні, що згідно вимог закону є обовязком особи, яка порушила зобовязання, відтак суд дійшов висновку, що заявлена заборгованість за кредитом та заборгованість по процентам за користування кредитом на загальну суму 17419,96 грн. (15597,97 грн. + 1821,99 грн.) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Натомість заборгованість по пені та штрафу не підлягає до стягнення, так як позивачем не надано документального підтвердження щодо певного тарифу, виданої відповідачу згідно підписаної Генеральної угоди від 26.01.2016 року кредитної картки, оскільки умовами п.2.1.1.12.6.1. розділу 2.1.1. "Кредитні картки" до якого приєднався відповідач з огляду на формулювання п.2 вказаної Генеральної угоди передбачено визначення розміру пені саме згідно тарифу.

Суд також не прийняв до уваги доводи позивача стосовно підстав нарахування заявленої суми штрафу, оскільки нормами ст. 548 ЦК України такий вид неустойки встановлено для обчислення у відсотках від певної суми невиконаного зобов'язання та не передбачено його визначення у заздалегідь обмеженій твердій грошовій сумі, що визначена у Генеральній угоді всупереч обов'язковості для сторін положень вказаного цивільного закону, що випливає з його змісту.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі 3119,55 грн. та штрафу в розмірі 1532,35 грн. слід відмовити за їх недоведеності та безпідставності.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_3, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та прийняте нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Подана апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем не надано належних доказів отримання позичальником ОСОБА_5 та правил надання банківських послуг і тарифів, щоб у сукупності із заявою, свідчило про укладений у належний спосіб договір про надання банківських послуг.

Зазначає, що відповідачем підписано лише заяву про приєднання до Генеральної угоди, однак на ОСОБА_5 та правилах надання банківських послуг підпису ОСОБА_3 немає, а тому вказані ОСОБА_5 та правила не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору (Аналогічна позиція висловлена ВСУ у справі № 6-16цс15).

Крім того стверджує, що позивачем не доведено, яким саме способом та за допомогою яких розрахунків позивач визначив суму заборгованості, адже Тарифів, на підставі яких вівся обрахунок до суду надано не було.

Судом першої інстанції не прийнято до уваги відсутність в матеріалах справи первинного кредитного договору, укладеного між сторонами від 28.10.2013 року, так як Генеральна угода від 18.12.2016 року була укладена на підставі кредитного договору від 28.10.2013 року.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до п.п. 8 п. 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

За змістом ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

У справі встановлено, що 26.01.2016 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 з метою сприяння виконанню позичальником зобов'язань за кредитним договором №SAMDN4151 від 28.10.2013 року укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до ОСОБА_5 та правил надання продукту кредитних карток від 26.01.2016 року.

За умовами розділу 2 Генеральної угоди позивач надав відповідачу строковий кредит в сумі 17344,86 грн. на строк 36 місяців, з 26.01.2016 року по 31.01.2019 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі потреби в сумі 17344,87 грн. взамін на зобовязання позичальника щодо поверненню кредиту, сплаті відсотків в розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту. Погашення заборгованості по кредиту здійснюється з 1 по 25 число кожного місяця в сумі 629,27 грн., яка складається з заборгованості по кредиту, відсотків, інших витрат згідно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (п.2.1 Генеральної угоди).

До Генеральної угоди додана Заява, ОСОБА_5 та правила надання банківських послуг.

Висновок суду першої інстанції про доведеність позовних вимог позивачем в частині стягнення заборгованості за кредитним договором від 26.01.2016 року станом на 18.12.2016 року в розмірі 17419 грн. 96 коп., з яких : 15597,97 грн. заборгованість за кредитом, 1821,99 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом, колегія суддів вважає обґрунтованим.

Аргументи апеляційної скарги про те, що надані позивачем ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про надання банківських послуг не підписувалися відповідачем, а тому вони не є складовою укладеного кредитного договору, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти

За нормами ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

ОСОБА_3, підписуючи Генеральну угоди (а.с. 6 зворот) приєдналася до договору приєднання та погодився з його умовами.

При цьому ОСОБА_5 та правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці ОСОБА_5 та правила були чинними під час укладення договору.

Стаття 633 ЦК України передбачає, що договори, які укладаються банком з фізичними особами є публічними.

ОСОБА_5 публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У справі встановлено, що відповідач не оспорюється факт підписання Генеральної угоди, а з розрахунку кредитної заборгованості вбачається, що позичальник частково сплачував заборгованість, користувався кредитними коштами, тобто погоджувався з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами, при цьому, суд враховує, що згідно зі статтею 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, суд апеляційної інстанції визнає необґрунтованими аргументи апеляційної скарги про те, що між сторонами не укладався кредитний договір і правових підстав для стягнення заборгованості немає.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильні висновки суду першої інстанції та не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п. п. 8 п. 1 розділу ХІІІ Перехідних положень, ст. ст. 7, 258 ч.4, 259 ч.1, 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 16.01.2018 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття й касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Підпис Л. О. Голота

Судді: Підпис П. В. Кучевський

ОСОБА_7 Рибчинський

Згідно з оригіналом

Головуючий Л. О. Голота