Справа № 476/988/17
Провадження № 2/476/61/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.09.2018 року Єланецький районний суд

Миколаївської області

в складі: головуючого - судді Чернякової Н.В.

за участю секретаря Безкровної А.С.

позивачки ОСОБА_1, представника позивачки ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представників відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с.м.т. Єланець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Малоукраїнської сільської ради Єланецького району Миколаївської області про визнання заповіту недійсним

В С Т А Н О В И В:

14.12.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, Малоукраїнської сільської ради Єланецького району Миколаївської області про визнання заповіту недійсним.

Свої вимоги мотивує тим, що 01.02.2017 року померла її мама ОСОБА_6 Після смерті матері їй стало відомо про існування заповіту, складеного спадкодавицею 08.11.2016 року та посвідченого секретарем Малоукраїнської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, згідно якого все своє майно, належне їй на день смерті, вона заповіла відповідачу. Вважає, що вищевказаний заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, оскільки він посвідчений поза межами нотаріального округу Малоукраїнської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, за відсутності свідків, в присутності яких у зв'язку з тяжкою хворобою мав посвідчуватись заповіт, та особи, яка була уповноважена заповідачем на підпис заповіту.

Враховуючи вищевикладене, просила визнати вищевказаний заповіт недійсним та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Пояснили, що спадкодавиця на час посвідчення заповіту розуміла значення своїх дій, наявні у неї захворювання не перешкоджали підписанню заповіту власноручно, а тому оспорюваний заповіт відповідає дійсній волі спадкодавиці. Також зауважили, що позивачка не є спадкоємцем, який прийняв спадщину, встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини вона пропустила без поважної причини, а тому вважають, що позивачка не скористалася та не має наміру реалізовувати свої права на прийняття спадщини після смерті матері, що, у свою чергу, свідчить про те, що вона не є особою, яка має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права у розумінні положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України.

Представник відповідача, Малоукраїнської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила, вважає, що вказані порушення при посвідченні заповіту не можуть свідчити про його недійсність, а тому просила відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до слідуючого.

Так, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст. 1223 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. 1 ст. 1261 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частини 1, 3 ст. 1268 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 01.02.2017 року померла ОСОБА_6 (а. с. 7). На випадок своєї смерті спадкодавиця зробила розпорядження, склавши 08.11.2016 року заповіт, який посвідченого секретарем Малоукраїнської сільської ради Єланецького району Миколаївської області та зареєстровано в реєстрі за №72, згідно якого належну їй земельну ділянку площею 11 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Малоукраїнської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, житловий будинок, який знаходиться за адресою: с. Малоукраїнка, вул. Азарова, 28 Єланецького району Миколаївської області з присадибною земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку площею 0,25 га та земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,11 га заповіла відповідачу (а. с. 91).

05.05.2017 року відповідач звернувся із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Єланецького районного нотаріального округу ОСОБА_7, яким того ж дня заведена спадкова справа щодо майна померлої 01.02.2017 року ОСОБА_6 за №18/2017 року (а. с. 84-116).

З матеріалів вищевказаної спадкової справи слідує, що інші особи із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, померлої 01.02.2017 року, до приватного нотаріуса не зверталися.

Так, згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зі змісту вищевказаних положень вбачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа.

Чинне цивільне законодавство не містить визначення поняття "заінтересована особа", тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

У зв'язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно).

У вищевказаній спадковій справі міститься заява позивачки від 29.11.2017 року, яка є донькою спадкодавиці (а. с. 11, 12), в якій вона просить зупинити видачу відповідачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки вона має намір оспорювати вказаний заповіт (а. с. 113).

Суд вважає, що зміст вищевказаної заяви позивачки, до того ж поданої до приватного нотаріуса зі спливом шестимісячного строку, встановленого законом для прийняття спадщини, не може свідчити про її наміри прийняти спадщину після смерті ОСОБА_6, померлої 01.02.2017 року. Крім того, позивачка у судовому засіданні особисто підтвердила, що заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори на час розгляду справи в суді так і не подала. А тому, суд приходить до висновку, що позивачка не скористалася та не має наміру реалізовувати свої права щодо прийняття спадщини, а відтак, не вбачає конкретного майнового інтересу позивачки в оспорені заповіту.

Відповідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України, зокрема, від 03.09.2014 у справах № 6-84цс14 та № 6-94цс14.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачкою не надано доказів того, що вона є особою права, свободи чи законні інтереси якої порушено, не визнано чи оспорюються та підлягають судовому захисту у розумінні положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України. Тому у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Малоукраїнської сільської ради Єланецького району Миколаївської області про визнання заповіту недійсним слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 12, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Малоукраїнської сільської ради Єланецького району Миколаївської області про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення буде виготовлено 14.09.2018 року.

Суддя Н.В. Чернякова