АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/857/18 Номер провадження 22-ц/786/1257/18Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л. М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Панченка О.О.,

суддів: Одринської Т.В.. ОСОБА_2,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 березня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Васильєвої Л.М. в м. Полтава зі складанням повного тексту рішення 23 березня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2018 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право на користуванням жилим приміщенням у належному їй на праві власності житловому будинку № 88 по вул. Олеся Гончара, в м. Полтава. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником спірного будинку, відповідачі зареєстровані у ньому як члени її сімї, хоча не проживають понад один рік, без поважних причин, комунальні послуги не сплачують. Реєстрація відповідачів у будинку перешкоджає їй отримати субсидію на оплату комунальних послуг. Єдиним джерелом її існування є пенсія, яку вона отримує у розмірі 1664,18 грн., окрім того вона є інвалідом другої групи та не спроможна оплачувати комунальні послуги у повному обсязі, особливо в опалювальний сезон. Просила, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 405 ЦК України, визнати відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням у належному їй будинку.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22 березня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_5 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою м. Полтава, вул. Олеся Гончара, 88.

У задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

ОСОБА_6 не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, подала на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування спірним жилим приміщенням.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що судом не враховано той факт, що ОСОБА_4 тривалий час не проживає за місцем реєстрації, що сукупно значно перевищує річний термін.

На підставі ч. 13 ст. 7 та ст. 369 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Як передбачено ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи те, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог не оскаржується, колегія суддів вважає за можливе переглянути в апеляційному порядку рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 березня 2018 року лише в частині відмови в задоволенні позову.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що будинок № 88 по вул.. Олеся Гончара в м. Полтава належить на праві приватної власності позивачеві ОСОБА_3, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 10.05.2002 року.

У будинку зареєстровані позивач, відповідачі по справі, які є онуками позивача та ОСОБА_7В, яка є матірю відповідачів.

У судовому засіданні встановлено, і ця обставина була підтверджена позивачем, що відповідач ОСОБА_4 у грудні 2017 року проживала у спірному житловому будинку, разом зі своєю донькою, та у лютому 2018 року сплатила за комунальні послуги 1450 грн.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Це ж положення закріплено в ст. 9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

В силу положень ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частинами 1 і 4 статті 156 та статтею 157 ЖК Української РСР визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Крім того, відповідно до ч. 2ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Місцевий суд, врахувавши матеріали справи та пояснення сторін по справі, згідно яких слідувало, що відповідач ОСОБА_8 періодично проживає у спірному житловому будинку, а саме останній раз вона проживала у будинку у листопаді-грудні 2017 року і до січня 2018 року вірно вважав, що оскільки повернувшись до позивача для проживання у листопаді 2017 року ОСОБА_8 була допущена нею до проживання, а відтак остання перервала строк свого непроживання у спірному будинку, а тому підстави вважати, що вона не проживала у житловому приміщенні без поважних причин понад один рік відсутні, а отже відсутні і підстави для задоволення позовних вимог щодо неї.

Разом з тим, позивачем не надано допустимих та належних доказів на підтвердження непроживання ОСОБА_8 у спірному будинку понад один рік, хоча обов'язок доказування і подання доказів закон покладає на позивача.

Не містять таких доказів і доводи апеляційної скарги.

Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Переглядаючи оскаржуване рішення, колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 не надано будь-яких належних та допустимих доказів, що підтверджували б наявність підстав щодо задоволення позову стосовно ОСОБА_8, а доводи апеляційної скарги ґрунтуються лише на тому, що факт реєстрації відповідача погіршує матеріальне становище позивача, оскільки нарахування за комунальні послуги здійснюються виходячи із кількості зареєстрованих в житловому приміщенні осіб.

Однак вказані посилання в апеляційній скарзі, не є тими обставинами, з якими норми житлового законодавства повязують можливість визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням лише при доведеності її непроживання в ньому без поважних причин більше одного року.

Крім того, колегія суддів зауважує, що позивач не позбавлена права захисту порушеного права в інший спосіб, зокрема шляхом вимоги до ОСОБА_8 про компенсацію нею комунальних нарахувань.

Виходячи з наведеного, судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, а відтак ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування не вбачається.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись п.1 ч. 1 ст. 374, ч.1 ст.375, ст. ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_9 /підпис/ ОСОБА_2

КОПІЯ

ВІРНО: суддя Апеляційного суду

Полтавської області ______________ ОСОБА_1

Повний текст судового рішення виготовлено 14 червня 2018 року.