АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2018 року м. Київ

Справа № 22-6687 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Комаревцева Л.В.

Унікальний №753/11266/18 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Апеляційний суд міста Києва. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 21 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» Попової Олександри Валеріївни про скасування рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Відповідно до ч.6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII &quро;Про судоустрій і статус суддів&q? і; у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті &q?ку;Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно з п. 3 розділу XII &quп.;Прикінцеві та перехідні положення&q?ре; Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII &q?ок;Про судоустрій і статус суддів&q?й ; апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8) п. 1 Розділу XIII &q?. ;Перехідні положення&q?ех; ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», державного реєстратора Комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» Попової О.В. про скасування рішення та визнання права власності.

Просила визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриття розділу), індексний номер: 40912306 про державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер 000 за ПАТ «Укрсоцбанк» (), прийняте 03.05.2018 р. державним реєстратором Поповою О.В. КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району»; відновити становище, яке існувало до порушення шляхом відновлення запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер 000 за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1).

В обґрунтування позову посилалась на те, що 29.01.2007 р. між нею та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», який в подальшому змінив назву на ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір №028/25-20. За умовами договору банк надав позивачу на споживчі цілі кошти в розмірі 73 950,00 доларів США, зі сплатою процентів в розмірі 12,00% річних, строком до 28.01.2022 р.

29.01.2007 р. між позивачем та АКБ «Укрсоцбанк», який в подальшому змінив назву на ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір №028/15-34, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Личиною О.В. На підставі якого в якості забезпечення зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_3 було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2.

У зв'язку з виниклою заборгованістю, 03.05.2018 р. державним реєстратором Поповою О.В. КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриття розділу), індексний номер: 40912306 та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №25978376 про право власності ПАТ «Укрсоцбанк» на АДРЕСА_3, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 000.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21 червня 2018 року було відмовлено у відкритті провадження у справі.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1, 06 липня 2018 року подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, порушення норм процесуального права, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалась на те, що висновки суду першої інстанції є незаконними, оскільки правовою підставою вчинених державним реєстратором дій був договір іпотеки нерухомого майна.

Спірні відносини пов'язані з невиконанням умов цивільно-правової угоди та випливають з договірних відносин, а тому підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 14.06.2016 р. в справі №21-41а16, від 17.02.2015 р. в справі №21-551а14.

Апелянт наполягала, що державний реєстратор виконує лише технічну функцію реєстрації права за певним суб'єктом, а результат вирішення спору не впливає на обсяг його прав та інтересів. Позов з яким вона звернулась до суду спрямований виключно на ПАТ «Укрсоцбанк».

Вважала, що в даному випадку підлягає застосуванню правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 24.01.2017 р. в справі №815/6165/14, від 14.06.2016 р. в справі №21-41а-16, від 11.04.2017 р. в справі №808/2298/15 та в постанові Верховного Суду від 04.04.2018 р. в справі №817/1048/16. Які наголошували, що позов предметом якого є реєстраційні дії, здійснені на основі юридичних фактів, стосовно яких існує спір про право цивільне, в межах якого можуть бути розв'язані питання, пов'язані з реєстрацією прав власності на будівлю, не може бути розглянуто за правилами КАС України.

Наполягала, що суттю даного спору є вирішення питання щодо правомірності переходу права власності до ПАТ «Укрсоцбанк».

Висловлені в позові доводи щодо вчинення реєстратором дій без належних повноважень є лише похідними від спору про майно та майнові права, та можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства.

Посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду від 11.04.2018 р. в справі №286/6071/16, є неправомірним, оскільки вказані в ньому підстави позову є іншими, пов'язаними саме з діями державного реєстратора.

13.08.2018 р.ПАТ «Укрсоцбанк» подало відзив на апеляційну скаргу в якому просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

У судовому представник ПАТ «Укрсоцбанк» проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явились, належним чином повідомлялись про час, дату та місце судового розгляду.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення інших учасників процесу які з'явились у судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що 29.01.2007 р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту №028/25-20, за умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти в розмірі 73 950,00 доларів США, зі сплатою 12,0% річних, строком до 28.01.2022 р.

29.01.2007 р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір №028/15-34, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Личиною О.В. За умовами якого у якості забезпечення виконання взятих на себе за кредитним договором зобов'язань іпотекодавець передав у іпотеку нерухоме майно: однокімнатну АДРЕСА_1, яка належала іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 29.01.2007 р.

03.05.2018 р. державним реєстратором КП «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району» Поповою О.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 40912306 та внесла до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №25978376 про право власності ПАТ «Укрсоцбанк» на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що вимоги приватноправового характеру позивачем не заявляються. Фактично заявлені вимоги ґрунтуються лише на протиправності дій державного реєстратора як суб'єкта, наділеного владними функціями по прийняттю рішення про державну реєстрацію прав, у зв'язку з недотриманням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Даний спір є публічно-правовим та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. Посилався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену в постанові №826/6017/16 від 11.04.2018 р.

Колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 р. №1952-IV.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження (п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Правовий статус і компетенція державного реєстратора прав та їх обтяжень визначені ст. 10 даного Закону.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором громадянин України, який має вищу освіту за спеціальністю правознавство, відповідає кваліфікаційним вимогам, встановленим Міністерством юстиції України, та перебуває у трудових відносинах з суб'єктом державної реєстрації прав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені ст. 19 ЦПК України: суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, тоді як визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Аналіз змісту ст. 19 ЦПК України та ст. 19 КАС України у сукупності дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб'єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб'єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, із яких виник спір.

Такий висновок відповідає правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду №826/9928/15 від 04.04.2018 р., №619/2019/17 від 14.03.2018 р., №826/9928/15 від 04.04.2018 р., №826/4460/17 від 16.05.2018 р., а також Верховного Суду України від 25.04.2017 р. у справі №21-3197а16.

Відповідно до ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо безпосереднього оскарження лише владних управлінських рішень та дій державного реєстратора є обґрунтованими та не суперечать наявним матеріалам справи.

Зміст заявлених апелянтом позовних вимог та обґрунтування, які викладені в позові зводяться до тверджень протиправності дій державного реєстратора саме як суб'єкта владних повноважень, наділеного владними функціями приймати рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Позивач наполягала на існуванні процедурних порушень з боку державного реєстратора, прийнятті рішення про реєстрацію переходу права власності на основі неналежних документів, вчинення оскаржуваних дій у період існування заборони на такі, відсутності повноважень у державного реєстратора на реєстрацію такого права, оскільки акредитацію суб'єкта державної реєстрації з яким вона перебувала у трудових відносинах скасовано.

Питання про визнання права власності на предмет іпотеки позивачем перед судом першої інстанції не порушувалось та свої позовні вимоги цими обстави вона не обґрунтовувала.

Враховуючи відсутність у даній справі спору про право, на думку колегії суддів, фактичному дослідженню підлягають виключно управлінські рішення та дії державного реєстратора, який у межах спірних правовідносин діє як суб'єкт владних повноважень.

Всі інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують. При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що пункту першого статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення (справа Гарсіа Руїз проти Іспанії).

Враховуючи викладене, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 21 червня 2018 року є обґрунтованою та такою, що ухвалена з дотриманням норм законодавства.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 21 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 14 вересня 2018 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль