Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 185/10503/16-ц

провадження № 61-134св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

третя особа - орган опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області,

представник третьої особи - Грудняк Оксана Іванівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2017 року у складі судді судді Шаповалової І. С. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В.,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа - Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, про передачу дитини батькові.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області визначено місцем проживання малолітніх дітей ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матір'ю - ОСОБА_6 Встановлено час ОСОБА_4 для участі у вихованні малолітніх дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9 наступним чином: кожного місяця в перший та третій тиждень по суботах і неділях з 10 год до 18 год з можливістю відвідин з дітьми місць масового відпочинку та один раз на місяць відвідання дітьми проживання батька. Однак відповідач ухиляється від виконання зазначеного судового рішення та перешкоджає позивачу спілкуватись з сином. Крім того, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає з позивачем.

З урахуванням викладеного, позивач просив суд вирішити питання про передачу йому в порядку статті 159 СК України малолітнього ОСОБА_9,

ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 05 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2017 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що позивачем не доведено підстав, які передбачені законодавством для розірвання сімейних зв'язків між матір'ю та дитиною і будуть відповідати інтересам останнього, а ставлення ОСОБА_6 до сина не створює висновку про її наміри перешкодити батьку у спілкуванні з дитиною та усунути його від виконання батьківських обов'язків.

У грудні 2018 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не з'ясували всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, вважали встановленими обставини, які не підтверджені наявними доказами у справі, а отже необґрунтовано прийшли до висновку до наявність підстав для відмови у задоволенні позову. Крім того, суди невірно застосували положення статті 159 СК України.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі з 01 вересня 1995 року до 20 лютого 2001 року, від якого мають двох спільних малолітніх синів: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Павлоградського міскрайонного суду Дніпропетровської області

від 29 травня 2013 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визначення місця проживання малолітніх дітей та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання малолітніх дітей, визначення способів участі батька у вихованні малолітніх дітей,

ОСОБА_4 було встановлено участь у вихованні малолітніх дітей наступним чином: кожного місяця в перший та третій тиждень по суботах і неділях з

10 год до 18 год, з можливістю відвідин з дітьми місць масового відпочинку та один раз на місяць відвідання дітьми проживання батька. Рішення суду набрало законної сили та звернуто до виконання.

Рішенням Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області

від 24 лютого 2014 року позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про відібрання малолітньої дитини задоволено. Відібрано у ОСОБА_4 малолітню дитину - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, і передано ОСОБА_6

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2014 року рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 24 лютого 2014 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про відібрання малолітньої дитини скасовано та у задоволенні вказаних позовних вимог відмовлено.

Відповідно до статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 існують неприязні відносини, які тривають з листопада 2012 року і по теперішній час та пов'язані з конфліктною ситуацією щодо визначення місця проживання та участі кожного з батьків у вихованні спільних малолітніх дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Відносини між батьками з приводу невизначеності з ким із них повинні проживати діти негативно відображається на їх стані.

Європейський суд з прав людини в контексті статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, серед іншого зазначив, що головним критерієм при вирішенні таких справ є інтереси дитини, які повинні превалювати над інтересами батьків, однак розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин, і відповідне рішення має підкріплюватись достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини (пункт 49 рішення

від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України»).

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з того, що позивач не довів обставин, на які посилався як на обґрунтування своїх вимог, які б давали підстави вважати, що ОСОБА_6. ухиляється від виконання рішення суду та наявності правових підстав в порядку статті 159 СК України для передачі йому малолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, оскільки позивачем не було надано належних доказів у відповідності до статей 57-60 ЦПК України 2004 року щодо того, що мати своєю поведінкою, створює загрозу для нормального психічного розвитку дитини або неналежним чином виконує батьківські обов'язки та чинить перешкоди у спілкуванні батька з сином.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 05 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська