Номер провадження: 22-ц/785/2563/18
22-ц/785/1810/18
Номер справи місцевого суду: 522/5315/15-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Комлева О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого-судді Комлевої О.С.

суддів Журавльова О.Г., Кравця Ю.І.

з участю секретаря Бєляєвої А.О.

імена (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_2, який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_3

представник позивача ОСОБА_4

відповідачі ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6, ОСОБА_7

представник відповідача ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_3 до ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6, ОСОБА_7 про встановлення факту родинних стосунків, визнання права власності, визнання правочину недійсним, виселення за апеляційними скаргами ОСОБА_4, представника ОСОБА_2, який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_3, ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2016 року, ухваленого суддею Чернявською Л.М.

В С Т А Н О В И В:

У березні 2015 року ОСОБА_2, який діє, як законний представник в інтересах недієздатної ОСОБА_3, звернувсядо суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6, ОСОБА_7 про встановлення факту родинних стосунків, визнання права власності, визнання правочину недійсним, виселення, посилаючись на те, що відповідно до свідоцтва про народження 28.04.1968 р. народилась ОСОБА_9, батьками якої зазначені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 29.09.1990 р. ОСОБА_9 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 та їй присвоєно прізвище ОСОБА_2. Доказом того, що мати ОСОБА_3 ОСОБА_11 є ОСОБА_12, є актовий запис про шлюб ОСОБА_13 та ОСОБА_14, яка після реєстрації шлюбу стала ОСОБА_15

ОСОБА_3 своєчасно в 6 місячний термін звернулась до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті матері.

Однак, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 травня 2000 року, було встановлено факт укладання 18.04.1999 р. угоди між ОСОБА_16 та померлою ОСОБА_12, згідно з усним договором купівлі-продажу, та за ОСОБА_17 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

22.01.2008 р. ОСОБА_17 подарувала зазначену квартиру ОСОБА_5 та ОСОБА_6 У січні 2011 р. ОСОБА_17, ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договорів дійсними та визнання права власності.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.07.2013 р. позовні вимоги ОСОБА_17 залишено без розгляду. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.07.2013 р. у задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладеного між ОСОБА_17 і ОСОБА_12 18.04.1999 р. та визнання за ними права власності на цю квартиру відмовлено в повному обсязі. Без відповідних правових підстав ОСОБА_5 та ОСОБА_6 23.11.2013 р. продали спірну квартиру ОСОБА_7

Посилаючись на вищевикладене, позивач просив встановити факт родинних стосунків, що ОСОБА_3 є рідною донькою ОСОБА_12, яка померла 23.11.1999 р.; визнати за недієздатною ОСОБА_3, від імені якої виступає опікун ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_3; виселити з квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_5 та ОСОБА_6; зобовязати реєстраційну службу Одеського міського управління юстиції скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_5 та ОСОБА_6; зобовязати реєстраційну службу Одеського міського управління юстиції зареєструвати право власності на квартиру АДРЕСА_3 за недієздатною ОСОБА_3, від імені якої та в інтересах якої виступає опікун ОСОБА_2

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2016 року позов ОСОБА_2, який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_3, до ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6, ОСОБА_7 про встановлення факту родинних стосунків, визнання права власності, визнання правочину недійсним, виселення задоволений частково. Встановлений факт родинних стосунків, а саме, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є рідною донькою ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла 23 листопада 1999 року. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4, представник ОСОБА_2, який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_3,подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині відмови у визнанні права власності, визнання правочину недійсним та виселення скасувати, постановити нове, яким визнати договір купівлі-продажу недійсним, виселити ОСОБА_7 з членами сімї із спірної квартири, визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_4, посилаючись на те, що судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також, що судом порушені норми матеріального права.

Також, не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_2 про встановлення факту родинних відносин скасувати, в іншій частині рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Відзивів на апеляційні скарги не надходило.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку п.8 розділу Х111 Перехідних положень Цивільно-процесуального кодексу України.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція Цивільного процесуального кодексу України (ред. з 18.03.2004 до 15.12.2017), відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа розглядається апеляційним судом Одеської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

В провадженні апеляційного суду Одеської області справа перебуває з грудня 2016 року.

Відповідно до повторного авторозподілу, в звязку зі звільненням судді доповідача, справа 31 липня 2017 року була передана до складу суддів Комлевої О.С., Журавльова О.Г. та Кравця Ю.І. (а.с. 15 т. 3).

Справа призначена в судове засідання на 04.10.2017 року, 15.11.2017 року, 17.01.2018 року, 07.03.2018 року, 18.04.2018 року, 23.05.2018 року, однак з обєктивних причин була відкладена.

В судові засідання жодного разу не зявилась ОСОБА_7

Матеріали справи не містять жодної розписки про те, що ОСОБА_7, отримувала судові повідомлення, всі повідомлення поверталися на адресу суду з відміткою за закінченням терміну зберігання (а.с. 46, 48, 50, 57, 73 т. 3).

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_7 було відомо про розгляд даної справи, в звязку з тим, що нею у травні 2016 року, було подано апеляційну скаргу на ухвалу суду про забезпечення позову, по цієї справи.

В судове засідання, яке було призначено на 12 червня 2018 року, ОСОБА_7 не зявилась, була сповіщена через прес-службу апеляційного суду, шляхом розміщення на офіційному сайті веб-сторінці суду (а.с. 116-17 т. 3).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевикладеного, та враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у результатах розгляду справи, колегія суддів ухвалила розглядати справу за відсутності ОСОБА_7, яка не зявилася у судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржується, доводи апеляційної скарги, пояснення представників позивача, представника відповідачів, встановивши обставини та дослідивши матеріали справи апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4, представника ОСОБА_2, який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 підлягає залишенню без задоволення за наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги в частині встановлення факту родинних стосунків, судом першої інстанції було зроблено висновок про те, що померла 23.11.1999 року ОСОБА_12 є матірю ОСОБА_3, що підтверджено доказами, що знаходяться в матеріалах спадкової справи.

З таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів погоджується в повному обсязі та не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6, з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_9 уклала шлюб з ОСОБА_2, 18 вересня 1997 року, та змінила прізвище на ОСОБА_2 (а.с. 10 т. 1).

ОСОБА_9 є донькою ОСОБА_11, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 11 т. 1).

ОСОБА_14 уклала шлюб 30.02.1968 року, та змінила прізвище на ОСОБА_11 (а.с. 175 т. 1)

29 травня 1980 року шлюб було розірвано, та ОСОБА_11 змінила прізвище на ОСОБА_14 (а.с. 176 т. 1).

11 квітня 1981 року, ОСОБА_14 одружилась та змінила прізвище на ОСОБА_12 (а.с. 171 т. 1).

За таких підстав, суд першої інстанції в повній мірі дослідив матеріали справи, встановив правильно, що дійсно ОСОБА_12 є матірю ОСОБА_3

За таких підстав, колегія суддів дійшла до висновку про те, що рішення суду в цієї частині постановлено з дотримання норм процесуального та матеріального права, та підстав для його скасування апеляційним судом не встановлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних ОСОБА_2, який діє в інтересах, та як законний представник недієздатної ОСОБА_3 про визнання права власності, визнання правочину недійсним, виселення, судом першої інстанції зроблено висновок про те, що не надано доказів на підтвердження позовних вимог, а також, що позивач не звертався з позовними вимогами про витребування майна у відповідності до ст. 388 ЦК України.

Однак, з таким висновком суду, колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Пунктом 5Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, в редакції 2004 року, правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 своєчасно звернулась з заявою про прийняття спадщини, а тому до цих правовідносин необхідно застосувати ЦК України в редакції 1963 року.

Згідно зі ст. 525 ЦК України (в редакції 1963 року), часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

У відповідності до ст. 548 ЦК України, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК України, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав до державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що до нотаріальної контори звернулась ОСОБА_3, з заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_12 (а.с. 148-150 т. 1).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_12 є матірю ОСОБА_3, та єдиною спадкоємицею першої черги.

На підставі заяви ОСОБА_3, 05 червня 2000 року була відкрита спадкова справа після смерті ОСОБА_12, померлої 23 листопада 1999 року (а.с. 147-150 т. 1).

ОСОБА_12 була власницею квартири АДРЕСА_5, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, яке видане 27 квітня 1999 року (а.с. 15 т. 1).

ОСОБА_12, померла 23 листопада 1999 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 151 т. 1).

Рішенням Ленінградського районного суду м. Києва від 12.10.2000 року ОСОБА_3 визнана недієздатною (а.с. 157 т. 1).

Розпорядженням № 2 Ленінградської районної адміністрації м. Києва від 19 січня 2001 року, ОСОБА_2 призначений опікуном ОСОБА_3 (а.с. 156).

22 травня 2000 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси, був встановлений факт укладання угоди між ОСОБА_17 та померлою ОСОБА_12, а також за ОСОБА_17 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 81 т. 2).

27 травня 2008 року, рішення Приморського районного суду м. Одеси було скасовано за нововиявленими обставинами (а.с. 64 т. 2).

24 лютого 2009 року, заяву ОСОБА_17, зацікавлена особа ОСОБА_3, ОСОБА_2, залишено без розгляду (а.с. 106-107 т. 2).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3, про визнання дійсним усного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6, який був укладений між ОСОБА_17 та ОСОБА_12 18.04.1999 року, та у визнанні за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 права власності у рівних долях на квартиру АДРЕСА_6 було відмовлено, це рішення в цієї частині було залишено без змін рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.06.2014 року (а.с. 16-17 т. 1).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.06.2014 року, також було скасовано рішенняПриморського районного суду м. Одеси від 09 липня 2013 року в частині визнання родинних відносин між ОСОБА_12 та ОСОБА_3

Ухвалою ВСС України від 18 грудня 2014 року, рішення апеляційного суду Одеської області від 17.06.2014 року, залишено без змін (а.с. 20-21 т. 1).

22 січня 2008 року, на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_5, який діяв в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 придбав у ОСОБА_17 спірну квартиру (а.с. 85-86 т. 2)

ОСОБА_5, який діяв від свого імені та від імені свого малолітнього сина ОСОБА_6, та ОСОБА_17, яка діяла від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_6, 23 листопада 2013 року уклали договір купівлі-продажу, відповідно до якого продали квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_7 (а.с. 86 т. 1).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2016 року, було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_7 (а.с. 124 т. 1).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав ОСОБА_7 є власником спірної квартири на момент накладання арешту (а.с. 85-86 т. 2).

В звязку з наведеним, колегія суддів дійшла до висновку, що ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_12 своєчасно звернулась до нотаріальної контори про прийняття спадщини, що свідчить про те, що у відповідності ст.. 549 ЦК України, ОСОБА_3 набула право власності в порядку спадкування квартиру АДРЕСА_1, з часу відкриття спадщини, а саме з 23 листопада 1999 року, тобто з дня смерті спадкодавця.

Що стосується позовних вимог в частині визнання правочину недійсним, який був укладений між ОСОБА_5 який діяв від свого імені та від імені свого малолітнього сина ОСОБА_6, ОСОБА_17, яка діяла від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_6 та ОСОБА_7, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, який діє в інтересах, та як законний представник недієздатної ОСОБА_3, були заявлені позовні вимоги про визнання права власності, та про визнання недійсним договору, за яким право власності на спірну квартиру набула ОСОБА_7 Також зі змісту позовної заяви, вбачається, що позивач просить повернути у власність недієздатної ОСОБА_3 спірну квартиру, при цьому не посилається на норми ст. 388 ЦК України.

У відповідності до ст. 5 ЦПК України, колегія суддів вважає, що до даних правовідносин необхідно застосувати правила ст.ст. 387, 388 ЦК України, для ефективного захисту прав ОСОБА_3, яка з 1999 року не може користуватися своїм майном.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено частиною 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

З матеріалів справи вбачається, що 22 травня 2000 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси, був встановлений факт укладання угоди між ОСОБА_17 та померлою ОСОБА_12, а також за ОСОБА_17 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 81 т. 2).

27 травня 2008 року, рішення Приморського районного суду м. Одеси було скасовано за нововиявленими обставинами (а.с. 64 т. 2).

24 лютого 2009 року, заяву ОСОБА_17, зацікавлена особа ОСОБА_3, ОСОБА_2, залишено без розгляду (а.с. 106-107 т. 2).

Однак, ОСОБА_17 уклала договір купівлі-продажу з ОСОБА_5, та неповнолітньою дитиною, які в подальшому уклали договір купівлі-продажу з ОСОБА_7

За таких підстав, колегія суддів дійшла до висновку про те, що спірна квартира підлягає витребуванню у ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3, з тих підстав, що з володіння ОСОБА_3 квартира вибула поза її волею, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано.

В звязку з тим, що квартира АДРЕСА_1 підлягає витребуванню від ОСОБА_7 на користь власника ОСОБА_3, також підлягають задоволенню й позовні вимоги в частині виселення ОСОБА_7

Що стосується позовних вимог про виселення членів сімї ОСОБА_7, то задоволенню вони не підлягають, за тих підстав.

З позовної заяви ОСОБА_2, який дії в інтересах ОСОБА_3, не вбачається, які саме особи проживають в квартирі, з якої позивач їх вважає виселити, а тому взагалі ці мешканці, яких просить виселити позивач не є сторонами по справі, та вирішення спору щодо осіб, які не приймали участі у справі, буде порушенням їх прав та інтересів.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.).

Щодо заявленого клопотання з боку відповідачів про застосування строків позовної давності, то колегія суддів вважає, що позивачем не пропущено строк за зверненням до суду, за захистом прав недієздатної ОСОБА_3, в звязку з тим, що матеріалами справи підтверджується, що позивач звернувся до суду з позовом у березні 2015 року, після того, як ухвалою ВСС України від 18 грудня 2014 року, рішення апеляційного суду Одеської області від 17.06.2014 року, залишено без змін.

За таких підстав, у колегії суддів відсутні підстави для застосування положень ст. 267 ЦК України.

За таких підстав, колегія суддів дійшла до висновку про те, що при винесені рішення судом першої інстанції були порушені норми матеріального та процесуального права, а тому у відповідності до ст. 376 ЦПК України, рішення в частині визнання права власності, визнання недійсним договору та виселення підлягає скасуванню, з ухваленням нового, про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, представника ОСОБА_2, який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_3 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2016 року в частині визнання права власності, визнання правочину недійсним скасувати. Ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_2, який діє в інтересах та як законний представник недієздатної ОСОБА_3 до ОСОБА_5, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6, ОСОБА_7 в частині визнання права власності, визнання правочину недійсним задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_7, після померлої ОСОБА_15, померлої 23 листопада 1999 року.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 нерухоме майно квартиру АДРЕСА_7, загальною площею 22,7 кв. м.

Виселити ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_7.

В решті рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 14 червня 2018 року.

Головуючий______________________________________О.С. Комлева

Судді ______________________________________ О.Г. Журавльов

______________________________________Ю.І. Кравець