Справа № 522/3361/18
Провадження № 2/522/5457/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

07 червня 2018 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі :

головуючого - судді Науменко А.В.,

за участю секретаря - Лапшинської Н.Б.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1,

за участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Голови обслуговуючого Кооперативу «Тіан Конг» ОСОБА_4 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася 26.02.2018 року з позовом до голови ОК «Тіан Конг» ОСОБА_4 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В позовній заяві ОСОБА_3 зазначила, що її прийнято на роботу на підставі наказу № 2 в грудні 2013 року на посаду бухгалтера за сумісництвом. 29 січня 2018 року поштою отримала лист з повідомленням та наказом про звільнення з посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з вчиненням прогулів з 27 по 29 грудня 2017 року та у січні 2018 року без поважних причин, з запропонуванням з'явитися для оформлення трудової книжки. Зазначила, що 29 грудня 2017 року вона звернулася з заявою про надання вимушеної відпустки за доглядом за дитиною з 29.12.2017 року по 24 травня 2020 року, яка усно була погоджена з відповідачем. У зв'язку з хворобою дитини, вона не перевіряла чи винесений наказ про відпустку за доглядом за дитиною, а поклалися на порядність керівництва. Там же, у позові, зазначене, що 29 грудня 2017 року позивач звернулася із заявою про відпустку з подальшим звільненням за її власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. У січні 2018 року з мережі Інтернет дізналась, що за її електронним банківським ключем здійснюються певні банківські операції, у зв'язку з чим направила заяву 23.01.2018 р. поштою із зворотнім повідомленням. Крім того, на протязі з 29.12.2017 року по 23 січня 2018 року позивач зверталася до відповідача щодо вирішення питання про декретну відпустку з подальшим звільненням за власним бажанням. Вказала, що на момент пред'явлення позову не може надати точні відомості про середній заробіток на посаді бухгалтера, тому після витребування цих відомостей з відповідача, позивачем будуть уточнені позовні вимоги в частині суми стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з ОК «Тіан Конг». Крім того, позивач вказала, що в наслідок незаконного звільнення їй було завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що остання безпідставно була позбавлена права на отримання заробітку та необхідні були зусилля для організації свого життя та забезпечення дитини, яку вона виховує самостійно. Посилаючись на положення ст. 237-1 КЗпП України, просить стягнути 50000 грн. також з ОК «Тіан Конг». На підтвердження доводів, з позовною заявою подані письмові докази наказ про звільнення від 24.01.2018 р. та супровідний лист до наказу.

Згідно положень ст. 274 ЦПК України 28.02.2018 р. відкрите провадження по справі, що виникало з трудового спору та призначена до розгляду в спрощеному позовному провадженні.

В передбачений 15-ти денний строк з дня отримання позову та ухвали про відкриття провадження, відповідачем 16.04.2018 року поданий Відзив на позовну заяву з письмовими доказами, якими сторона спростовує доводи позивача та наполягає на заактованих прогулах без поважних причин, у зв'язку з чим остання була звільнена. Послалися на протиріччя у викладених обставинах у позовній заяві, зокрема, що у першій частині позову позивач вказала, що усно погодила відпустку і певний час не переймалася питанням належного оформлення наказу, а далі вже зазначене, що остання постійно зверталася до керівника для отримання відомостей про наказ і 23.01.2018 року направила заяву рекомендованим листом. Наполягали, що позивач не зверталася з заявою про надання відпустки для догляду за тининою, тому наказ не оформлювався. Щоденними актами було зафіксоване не з'явлення та не виконання посадових обов'язків в робочі дні з 27.12 по 24.01.2018 року, які враховані при звільненні як прогули. Рекомендованим листом від 12.01.2018 року на адресу ОСОБА_3 направлялася вимога прибути у приміщення ОК «Тіан Конг» та надати пояснення, щодо самоусунення від роботы. Вказали, що позивач, не підтвердила доказами хворобу дитини та підстави поважності не явки на роботу. Спростували довід позивача, що остання усно погодила 29.12.2017 року оформлення відпустки, та потім постійно зверталася до відповідачаз приводу отримання відомостей про оформлення відпустки. Зазначили, що в силу вимог ст. 181 КЗпП України та ст. 20 Закону України «Про відпустки» ОСОБА_3 не мала права без погодження з відповідачем відповідним наказом на таку відпустку з наступним звільненням з роботи за ст. 38 КЗпП України. Також, не мала права залишити 27.12.2017 року своє робоче місце та самовільно використовувати таку відпустку протягом 19 робочих днів поспіль. По слалися на п. 24 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», що прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, та і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Справа розглядалась 28.02., 25.04. та 07.06.2008 року розглянута по суті заявлених вимог.

Розгляд справи на засіданні 25.04.2018 року відкладений у зв'язку з клопотанням позивача, для ознайомлення з відзивом відповідача по справі, який вона не отримала з пошти.

На первинному судовому засіданні, судом роз'яснені ОСОБА_3 положення ст. 12 та 13 ЦПК України, а зокрема щодо приведення визначеної сторони відповідача до належності з заявленими позовними вимогами., а також щодо ризиків настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій по уточненню позовних вимог та надання доказів і доведенню обставин зазначених у позові. Позивачем надана до справи копія свідоцтва про народження дитини 24.05.2017 року на підтвердження наявності дитини до трьох років, що дає право на відпустку для догляду за дитиною.

Позивач та її представник в порядку ст. 84 ЦПК України з клопотанням, щодо витребування доказів та в порядку ст. 91 ЦПК України за заявою, щодо виклику свідків - не звертались. Пункт позову щодо витребування довідки про середній заробіток позивача не є у розумінні положень ст. 84 ЦПК України клопотанням, тому окремо не розглядався. В свою чергу, представник відповідача, під час розгляду справи заявив, що сторона відповідача має виконувати зобов'язання по наданню доказів по справі, які необхідні позивачу, тільки за мотивованою ухвалою суду про витребування, але остання не довела, що вона зверталась, а відповідачем було відмовлено у наданні їй будь-яких документів.

Під час розгляду справи по суті 07.06.2008 року та надання пояснень сторонами з посиланням на наявні у справі докази позивач звернулася з клопотанням про залучення до матеріалів справи письмових доказів. Але, враховуючи заперечення представника відповідача, відповідно до положень ст. ст. 83, 127, 279 ЦПК України судом ухвалено відмовити у розгляді та оцінці вказаних доказів по справі, тому як вони подані с пропуском строку на надання доказів при розгляді справи в порядку спрощеного провадження, не були відомі відповідачу та по ним не складався відзив. З заявою про поновлення встановленого законом строку на залучення доказів позивач не зверталася, хоча таке право неодноразово роз'яснювалося судом.

Позивач та представник адвокат ОСОБА_1, у судовому засіданні наполягали на розгляді справи за наявним позовом, відмовилися від пропонування представника відповідача залучити належного співвідповідача ОК «Тіан Конг» до якого пред'явлені позовні вимоги, відмовилися уточнювати позов, на задоволені позову наполягали.

Безпосередньо ОСОБА_3 у судовому засіданні підтвердила обставини, що дійсно 27-28.12 2017 року не приходила на роботу у зв'язку з хворобою дитини, але підтвердити це не може, лікарняний не оформлювала. Вказала, що 29.12.2017 року зранку передала через працівницю «Тіан Конг» заяву на відпустку для догляду за дитиною. Не дочекавшись відповіді чи прийнята заява та оформлений наказ, направила повторно заяву рекомендованим листом 30.12.2017 року. Крім того, 04.01.2018 року знаходячись дома, за допомогою наявних електронних ключів здійснила деякі банківські операції в межах обов'язків бухгалтера. Але на запитання суду, чому враховуючи спрощений порядок розгляду справи, зазначені обставини не вказані у позові та не надані відповідні докази, відповідь не надала. Доповнила, що з 29.12.2017 року усно зверталася до керівника за допомогою інтернет посилань. На запитання суду, чому не дзвонила керівнику відповідь не надала. Послалася, що отримувала заробітну платню для працівників в банку по чековій книжці та видавала по частині як аванс в середині місяця та остаток в кінці місяця. Відповідно підтвердила, що не отримала другу частину за грудень 2017 та наступні виплати. На запитання суду, чому не з'являлася за зазначений період для перевірки оформлення наказу на відпустку та навіть за заробітною платою, а тільки надсилала інтернет посилання, вказала, що не могла вийти у зв'язку з хворобою дитини. Підтвердила, що залишає трудову книжку у сейфі у приміщенні «Тіан Конг» та не приходила за нею.

Представник відповідача послався на доводи зазначені у відзиві на позов та залучені з ним письмові докази, просив відмовити у задоволені позову у повному обсязі. Вказав, що при обставинах очевидних прогулів та не правомірного самоусунення позивача від виконання своїх обов'язків, до спірних відносин не можуть бути застосовані положення ст. 184 КЗпП України. На запитання суду підтвердив, що відповідачу відомо про наявність дитини у позивача. Послався, що обставини зазначені позивачам при наданні усних пояснень, мають суттєві розбіжності з обставинами вказаними в позові, що є неприпустимим. Зміна обставин у поясненнях на думку представника свідчить на намагання покращити свою позицію по справі та виправдатися також на підставі нових вигаданих обставинах, які нічим не доводяться, саме після висловлених відповідачем доводів у відзиві з наданими письмовими доказами. Вказав, що за наслідком прогулів відповідача у відповідача виникли складнощі з необхідними на при кінці року банківськими операціями, видачою заробітної плати та підготування бухгалтерського річного звіту. Також поставив під сумнів пояснення позивача, що вона не приходила на роботу, вручити особисто заяву на відпустку, дізнатися та розписатися у наказі про відпустку та за заробітною платою за відпрацьований час у зв'язку з неможливістю вийти з дому за наслідком хвороби дитини, вказуючи на її ж власні пояснення, що вона виходила з дому для передачі заяви на відпустку іншій працівниці, неодноразово ходила на пошту для направлення та отримання кореспонденцій, та навіть зверталася до поліції. Також послався як на протиріччя, що в позові вказане що вона була позбавлена заробітної плати та докладала зусилля для організації свого життя та забезпечення дитини, в той же час як встановлено по справі не приходила на роботу для отримання заробітної плати, та взагалі самовільно пішла у відпустку за доглядом за дитиною до трьох років, що очевидно зменшує її доходи. Звернув увагу суду, що позивач є бухгалтером, тому у неї є усі данні щодо сум виплат заробітної плати не тільки по себе, а ї по усім працівникам, тому посилання на не обізнаність щодо показників для встановлення середнього заробітку є зловживанням правами. Наполягав, що позивач і після звільнення у січні до часу розгляду справи не зверталась до відповідача за наданням будь-яких довідок чи інформації, не приходила на роботу та навіть залишає свою трудову книжку у своєму сейфі на роботі, тому трудова книжка не оформлена.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, які брали участь у справі, суд приходить до наступних висновків.

Згідно наказу № 2 від 05 грудня 2013 року ОСОБА_5 прийнята призначена на посаду бухгалтера ОК «Тіан Конг» за сумісництвом.

Свідоцтвом про народження серії І-ЖД № 512075 від 12.06.2017 року підтверджене, що у ОСОБА_3 народилася 24.05.2017 року дитина, трьох річний вік якої настає 24.05.2020 року.

Згідно щоденних Актів про невихід на роботу оформлених у присутності трьох працівників на чолі з директором від 27.12-29.12, далі з 02.01 по 05.01.2018р., з 09.01 по 12.01.2018р, з 15.01 по 19.01.2018р., та з 22.01 по 24.01.2018р. зафіксоване те що бухгалтер ОСОБА_3 протягом зазначених днів не з'являлася та не виконувала свої посадові обов'язки, причини невиходу не повідомила.

Матеріалами справи підтверджене, та не спростоване позивачем належними та достовірними доказами, що вона у зазначені вище робочі дні не виходила на робоче місце та не виконувала обов'язки бухгалтера без поважних причин, а тому дійсно порушила обов'язки працівника та трудову дисципліну ( ст. ст. 139-140 КЗпП України).

12.01.2018 року з боку «Тіан Конг» за підписом директора направлений на адресу позивача лист з вимогою прибути до офісу та надати пояснення, щодо самоусунення від виконання обов'язків бухгалтера з 27.12.2017 року. Також попереджене, що у разі прийняття рішення про звільнення з посади необхідно у встановленому порядку здійснити передачу бухгалтерських документів, звітності та інше, та проінформувати знаходження трудової книжки. Зазначений лист був вручений позивачу 18.01.2018 року, що підтверджене рекомендованим поштовим повідомленням № 761.

З цього приводу, позивач пояснила, що дійсно отримала конверт від відповідача, але в ньому був чистий аркуш, тому вона звернулася до поліції. Суд визнає, що зазначений довід не доведений по справі. Також, на запитання суду чому отримавши лист від відповідача навіть з чистим листом, вона не прийшла на роботу та не отримала особистих пояснень, чому очікуючи інформацію про оформлення наказу про відпустку її ця подія не стурбувала, позивач відповідь не надала.

Згідно наказу № 1 від 24.01.2018 року підписаного директором КО «Тіан Конг» ОСОБА_4, за скоєння прогулів починаючи з 27.12.2017 року звільнено бухгалтера ОСОБА_3 з займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Наказом передбачено здійснити розрахунок по 26.12.2017 р. та оформити трудову книжку. Наказ був направлений з супровідним листом на адресу позивача рекомендованим відправленням, та отримано нею, що вона підтвердила під час пояснень у суді.

Суд звертає увагу, що на період відпустки для догляду за дитиною за працівником зберігається місце роботи (посада) та виплачується допомога відповідно до законодавства (ст. 2 ЗУ «Про відпустки»). За бажанням жінки або осіб, що мають право таку відпустку, у період перебування їх у відпустці для догляду за дитиною вони можуть працювати на умовах неповного робочого часу або вдома.

Зазначена категорія працівників не може бути звільнена з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням (ч. 3 ст. 184 КЗпП України).

Відпустка для догляду за дитиною надається за заявою жінки або осіб, зазначених у ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про відпустки», повністю або частково в межах установленого періоду та оформляється наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

Виходячи з цього, жінка може на свій розсуд у будь-який час припинити відпустку по догляду за дитиною, а потім знову піти в таку відпустку або, перебуваючи у такій відпустці, приступити до роботи на умовах неповного робочого часу.

На період перебування працівниці у відпустці для догляду за дитиною роботодавець має право прийняти іншого працівника для заміщення тимчасово не зайнятої посади до фактичного виходу на роботу жінки, що знаходиться у відпустці. З таким працівником укладається строковий трудовий договір (ст. 23 КЗпП України).

У разі коли у працівника закінчилась відпустка для догляду за дитиною або ж такий працівник виявив бажання приступити до роботи на умовах неповного робочого часу, перебуваючи у цій відпустці, то він виходить на посаду, яку обіймав до отримання цієї відпустки. Інший працівник, який на час перебування зазначеного працівника у відпустці працював на цій посаді за строковим трудовим договором, підлягає звільненню за пунктом 2 статті 36 КЗпП України (закінчення строкового трудового договору).

Якщо жінка, перебуваючи у відпустці для догляду за дитиною, приступає до виконання своїх посадових обов'язків на умовах неповного робочого часу, зазначена відпустка не переривається.

Запис про надання та переривання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку до трудової книжки не вноситься, оскільки це не передбачено Інструкцією № 58 про порядок ведення трудових книжок працівників.

Однак в усіх випадках відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку розпочинається з дати, зазначеної в заяві про її надання. Закінчується дана відпустка в день виповнення дитині трьох років й жінка має стати до роботи наступного дня (лист Міністерства праці та соціальної політики України (далі Ї Мінпраці) від 22 листопада 2010 р. № 235/06/186-10). Переривання і оформлення відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку кожного разу здійснюється на підставі наказу (розпорядження) власника.

Згідно роз'яснень «Щодо відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та документів про тимчасову непрацездатність», (лист Мінсоцполітики України від 25.08.2016 № 437/13/116-16) допомогу по догляду за дитиною скасовано з 1 липня 2014 року. Після 1 липня 2014 року призначається лише допомога при народженні дитини у розмірі 41280 грн - виплата цієї допомоги здійснюється одноразово у сумі 10320 грн, решта суми допомоги виплачується протягом наступних 36 місяців рівними частинами (стаття 12 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми»).

Відповідно Постанови ВС від 14 березня 2018 року по справі №820/11570/15 , Верховний Суд звертає увагу, що за приписами частини третьої статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Отже, зазначена норма чітко встановлює гарантію обмеження звільнення для жінок, які мають дітей віком до трьох років та передбачає можливість такого звільнення лише у випадку повної ліквідації підприємства й за умови обов'язкового працевлаштування.

На підставі викладено, суд дійшов висновку, що застосування положень ч. 3 ст. 184 КЗпП України є безумовним та категоричним зокрема до жінок, які мають дітей віком до трьох років. Таким чином, до даної категорії працівників, до досягнення дитиною трьох років, за виявлені порушення трудової дисципліни не можуть буте застосоване тільки інше стягнення ніж звільнення ( ст. 147 КЗпП України). Звідси суд визнає, що звільнення ОСОБА_3 на підставі наказу директора ОК «Тіан Конг» ОСОБА_4 від 24.01.2018 року є незаконним, тому позивач підлягає поновленню на роботі на посаді бухгалтера.

Відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці", пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

При цьому згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених кодексом випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд ( ч. 3).

Суд вказує, що не зважаючи на роз'яснення положень ст. ст. 12-13 ЦПК України, позивач розпорядилася своїми права щодо предмету спору на власний розсуд та не здійснила передбачені законом дії щодо отримання та надання доказів по справі. Тому, суд вказує, що без отримання даних щодо середнього заробітку позивача, у суду не має численних показників для проведення розрахунків для встановлення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто не має підстав для розгляду та вирішення позовної вимоги щодо стягнення відповідної суми на користь позивача за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК). При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 5 ЦПК).

У силу ч.1ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 81 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд звертає увагу, що матеріалами справи підтверджене та не спростоване позивачем належними та достовірними доказами, що остання самовільно, без оформлення наказу, пішла у соціальну відпустку за доглядом за дитиною до трьох років та під час розгляду справи не заявляла, що бажає вийти на роботу. Тому, при таких обставинах суд вважає не доведеним правомірність застосування положень ст. 235 КЗпП України.

Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи. Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових прав, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення (постанова від 25 квітня 2012 р. № 6-23цс12).

Як зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, в позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Також положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

Проте, дослідивши матеріали справи, суд вбачає, що позов не містить відомостей, у чому саме полягає моральна шкода, завдана позивачу, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір такої шкоди. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому відповідачем

Оскільки вимога позивача про стягнення моральної шкоди є похідною від вимоги про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то така вимога не підлягаю задоволенню, при цьому суд також враховує, що позивач на підтвердження завдання моральної шкоди не надав належних доказів та не обґрунтував розмір такої шкоди.

Згідно встановлених обставин справи, та наданих позивачем пояснень суд дійшов висновку, що завдання відповідачем моральної шкоди позивачу у будь-якому вигляді не доведене по справі, та спростовується власними поясненнями позивача.

Також, суд вказує, що у позові визначений відповідачем особисте голова ОК «Тіан Конг», а вимоги щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та завданої моральної шкоди пред'явлені безпосередньо до юридичної особи ОК «Тіан Конг». Таким чином, суд встановлює, що дані позовні вимоги позивача є недоведеними та пред'явлені до сторони, яка не була залучені у якості відповідача по справі, а тому не підлягають задоволенню.

Керуючись ч. 2 ст. 184 КЗпП України, ст. ст. 12, 13, 76,77, 141, 259, 263, 264, 265, 268,272,273 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_3 до Голови обслуговуючого Кооперативу «Тіан Конг» ОСОБА_4 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати звільнення з роботи ОСОБА_3 на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України незаконним та поновити її на роботі у ОК «Тіан Конг»на посаді бухгалтера.

В іншій частині позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі - допустити до негайного виконання, відповідно до вимог ст. 430 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлений 15.06.2018 року.

Суддя А.В.Науменко

07.06.18