Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 128/3184/15-ц

провадження № 61-6966св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідачі: прокуратура Вінницької області, Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області в особі ліквідаційної комісії, Вінницький міський відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області в особі ліквідаційної комісії, Державна казначейська служба України,

представники прокуратури: Гущіна Наталя Володимирівна, Рудницький Віталій Олександрович,

представник Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області - ГорецькийЮрій Миколайович,

представники Державної казначейської служби України: Тушевська Наталія Сергіївна, КарпенкоНаталія Валеріївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_2, заступника прокурора Вінницької області на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23 лютого 2016 року у складі судді Бондаренко О. І.та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 06 червня 2016 року у складі колегії суддів: Сало Т. Б., Жданкіна В. В., Медяного В. М.,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до прокуратури Вінницької області, Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області в особі ліквідаційної комісії (далі - УМВС України у Вінницькій області), Вінницького міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області в особі ліквідаційної комісії (далі - Вінницький

МВ УМВС України у Вінницькій області), Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду.

Позовна заява мотивована тим, що 19 квітня 2011 року старшим слідчим Ленінського районного відділу Сташком Ю. А. було порушено кримінальну справу за фактом шахрайства за частиною третьою статті 190 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 04 жовтня 2012 року постанову про порушення кримінальної справи скасовано.

15 жовтня 2012 року слідчим Хаварою Н. І. знову порушена кримінальна справа відносно ОСОБА_2 за частиною четвертою статті190 КК України.

06 листопада 2012 року ОСОБА_2 пред'явлено обвинувачення та обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд. Після закінчення досудового слідства, справа з обвинувальним актом була передана до суду.

Судове слідство тривало з січня 2013 року по жовтень 2014 року (20 місяців). Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 13 жовтня 2014 року ОСОБА_2 було засуджено до шести років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 28 січня 2015 року вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 13 жовтня 2014 року скасовано, провадження у справі закрито у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення на підставі пункту 2 частини першої статті

284 КПК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 липня 2015 року ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 28 січня 2015 року залишено без змін.

Протягом 4-х років та 4-х місяців (з 19 квітня 2011 року по 08 липня 2015 року) вона переживала сильні психологічні та фізичні страждання, часто хворіла, внаслідок чого у листопаді 2013 року у неї стався геморагічний інсульт, субарахноїдальний крововилив головного мозку на ґрунті розриву аневризми. Постійно перебуває на обліку в закладах охорони здоров'я, проходить лікування, втратила здоров'я, стала інвалідом ІІІ групи та не має сили для праці з повною віддачею. Вона працює вчителем з 1997 року і завжди знаходиться в полі зору педколективу, дітей та їх батьків. Оскільки останнім було відомо про її притягнення до кримінальної відповідальності, тому що тривалий час її постійно викликали слідчий та суд, це підірвало її авторитет та ділову репутацію, навіть стояло питання про звільнення її з роботи. Все це ще більше поглиблювало її страждання та душевні хвилювання. Про її проблеми знали не лише рідні, близькі, знайомі та колеги по роботі, а і її діти. Вважала, що такими незаконними діями досудового слідства, прокуратури та суду їй завдано моральної шкоди.

Уточнивши позовні вимоги,ОСОБА_2 просила суд: стягнути з Державної казначейської служби України на свою користь 2 200 000 грн у якості відшкодування моральної шкоди без врахування будь-яких податків, що можуть нараховуватись на цю суму; зобов'язати прокуратуру Вінницької області, УМВС України у Вінницькій області, Вінницький міський суд протягом 5 робочих днів з дня ухвалення рішення принести вибачення за незаконні дії та незаконне засудження шляхом опублікування відповідного повідомлення у друкованих засобах масової інформації.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 23 лютого

2016 року позов ОСОБА_2задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 500 000 грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено завдання шкоди незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, тому моральна шкода підлягає стягненню з Держави на користь позивача за час перебування під слідством та суду на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 06 червня 2016 року рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23 лютого 2016 року змінено, стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 75 790 грн на відшкодування моральної шкоди. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_2 перебувала під слідством та судом з 15 жовтня 2012 року по 28 січня 2015 року, тобто 27 повних місяців, а відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», тобто на час розгляду справи в суді першої інстанції, мінімальна заробітна плата становила 1 378 грн, тому розмір відшкодування моральної шкоди має становити 75 790 грн.

У червні 2016 року ОСОБА_2подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не в повні мірі оцінили всі підстави для відшкодування шкоди, глибину душевних страждань та хвилювань, а також фізичного болю, пов'язаного з її хворобою.

У червні 2016 року прокуратура Вінницької області подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено незаконності дій органів досудового слідства та судом, не встановлено правових підстав відшкодування шкоди. Крім того, невірним є стягнення коштів з Державної казначейської служби України, оскільки вказаний орган не вчинив жодних дій щодо позивача.

У жовтні 2016 року ОСОБА_2подала заперечення на касаційну скаргу прокуратури Вінницької області, вказуючи на те, що судами було повно, об'єктивно та всебічно досліджено всі докази, які надавались сторонами та містяться в матеріалах справи щодо наявності шкоди та вини відповідачів.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України ця справа передана до Касаційного цивільного суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 13 жовтня 2014 року ОСОБА_2 визнано винною у скоєнні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України та призначено їй покарання у вигляді шести років позбавлення волі з конфіскацією всього належного їй майна на праві власності в дохід держави; запобіжний захід ОСОБА_2 до набрання вироком законної сили залишено без змін - підписку про невиїзд; стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 653 540 грн майнової шкоди та 5 000 грн моральної шкоди; стягнуто в рівних долях з ОСОБА_2 та ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 процесуальні витрати в сумі 1 000 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 28 січня 2015 року, вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 13 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_10 скасовано, провадження у справі закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України - у зв'язку з відсутністю в діянні обвинувачених складу кримінального правопорушення; цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 залишено без розгляду; скасовано арешт, накладений постановами слідчих на квартиру АДРЕСА_1 у

м. Вінниці, що зареєстрована на ОСОБА_10

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 липня 2015 року ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 28 січня 2015 року залишено без змін.

З огляду на приписи статті 1176 ЦК України, статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі - Закон) шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду.

Судом першої інстанції встановленні всі обставини у даній справі та зроблено правильний висновок про наявність підстав для стягнення моральної шкоди, оскільки процесуальні дії органів досудового слідства та суду стверджують факт існування кримінального провадження, яке було порушено відносно позивача, яке було закінчено постановленням ухвали суду апеляційної інстанції про закриття провадження у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

А тому правильним є висновок суду, що перебіг строку під слідством не можна вважати дату 19 квітня 2011 року - дата винесення постанови про порушення кримінальної справи за фактом шахрайських дій, оскільки дана постанова порушена не відносно позивача, а за фактом шахрайських дій та у даній справі, відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, передбачені частиною першою статті 2 Закону, оскільки кримінальне провадження не закривалось та відсутні судові рішення чи вирок суду в якому б встановлювались обставини указані у пункті 1-1 частини першої статті 2 Закону.

Дослідивши процесуальні дії як під час досудового слідства, так і під час судового слідства, апеляційний суд обґрунтовано вважав, що перебіг строку перебування позивача під слідством необхідно обраховувати з часу повторного порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_2 - з 15 жовтня 2012 року.

Отже, період перебування позивача під слідством та судом за який підлягає відшкодування моральна шкода слід обраховувати з 15 жовтня 2012 року по 28 січня 2015 року (скасований вирок ухвалою апеляційного суду, а кримінальне провадження закрито у зв'язку з відсутністю у діянні ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення), що складає повних 27 місяців.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту п'ятого статті 3 Закону відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Відповідно до частини 3 статті 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Разом з тим пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду із урахуванням статті 23 ЦК України та постанови пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Таким чином, законом визначений мінімальний розмір моральної шкоди, яка відшкодовується, та не встановлено граничний розмір такої шкоди.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, слід виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час розгляду справи, з врахуванням обставин викладених у згаданій постанові Пленуму Верховного Суду України.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», тобто на час розгляду справи в суді першої інстанції, мінімальна заробітна плата становила 1 378 грн.

Отже, обґрунтовано погоджуючись із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» для відшкодування з Держави на користь позивача моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, у зв'язку із чим у ОСОБА_2 порушені її життєві зв'язки, які потребують значного часу та зусиль для відновлення до попереднього стану, що відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості, апеляційний суд, враховуючи вимоги статті 23 ЦК України та частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», дійшов правильного висновку про те, що підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі співмірному з двома мінімальними розмірами заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством та судом з 15 жовтня 2012 року по 28 січня 2015 року, тобто 27 повних місяців.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційні скарги ОСОБА_2 та заступника прокурора Вінницької області залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23 лютого 2016 року в незміненій частині та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 06 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. П. Курило