АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/340/18 Справа № 199/1128/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Каратаєва Л.О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря - Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом зобовязання вчинити певні дії та виселення, -

в с т а н о в и л а:

15 лютого 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю (а.с.2-4).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2017 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом зобовязання вчинити певні дії та виселення,- задоволено. Усунуто ОСОБА_5 перешкоди в користуванні власністю - квартирою № 125 в будинку 2 по вулиці Желваковського в м. Дніпрі шляхом зобовязання ОСОБА_4 надати ключі від вхідних дверей квартири. Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання судових витрат (а.с.62-64).

Не погодившись з рішенням суду, 09 червня 2017 року ОСОБА_4 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та закрити провадження (а.с.68-70).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що рішення ухвалено при неповному встановленню необхідних для вирішення справи обставин, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, оскаржуване рішення винесене з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права, а тому є незаконним і підлягає скасуванню.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 07 липня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_8, реєстровий № 8-1408, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_5 належну їй квартиру АДРЕСА_2, а позивач зобовязався забезпечити утримання та догляд позивачки довічно. Станом на день розгляду справи, в квартирі проживала ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, що не оспорювалось сторонами.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду від 06 квітня 2016 року, яке набрало законної сили 11 серпня 2016 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання договору довічного утримання у задоволенні позову відмолено. Однак, встановлено, що з липня 2015 року догляд за ОСОБА_4 здійснюють ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які вселились та проживають в квартирі.

Вказане судове рішення набрало законної сили і зазначені в ньому обставини, в силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України (в редакції чинній на час постановлення рішення), є преюдиційними.

У ході судового розгляду, в суді першої інстанції, відповідач ОСОБА_6 суду пояснила, що в липні 2015 року їй зателефонував брат ОСОБА_7, попросив приїхати до м. Дніпра та надати допомогу власниці квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_4, де він винаймає житлову кімнату, оскільки вона себе погано почувала та скаржилась на біль. З цього часу вони з братом проживають у ІНФОРМАЦІЯ_1 та доглядають за ОСОБА_4 На час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_4 не бажала отримувати будь-яку допомогу від позивача, проти доступу позивача в квартиру заперечувала, ключів від вхідних дверей надати не бажала, мала намір визнати договір довічного утримання недійсним.

З показань свідка ОСОБА_9, яка є матірю позивача, вбачається, що за домовленістю між нею та ОСОБА_4, договір довічного утримання мав бути укладений саме з нею, але за сімейними обставинами він був укладений з її сином ОСОБА_5, проти чого ОСОБА_4 не заперечувала. Протягом усього часу з моменту укладання договору ОСОБА_9 разом з позивачем привозила продукти харчування, ліки та допомагала по господарству. Ключів від квартири вони з сином ніколи не мали, тому з липня 2015 року вони не можуть здійснювати догляд за ОСОБА_4 та виконувати умови договору. В квартирі проживають відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_6 та не впускають їх до квартири. Згоди на вселення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 позивач ніколи не надавав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, керуючись ст. 391 ЦК України, виходив із законності та обґрунтованості позовних вимог.

Однак колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають дійсним обставинам справи.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.. 2 ЦПК (2004), вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.. 8 ЦПК (2004), а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення, позивач зазначив, що він є власником житлової нерухомості квартири АДРЕСА_3 з 07 липня 2006 року (момент укладення договору довічного утримання). Посилаючись на вимоги ст. 386, 391 ЦК України зазначив, що відповідачі грубо порушують його право розпорядження та користування належним йому на праві власності майном.

Відповідно до п. 1 Договору Довічного утримання, Відчужувач (ОСОБА_4Ф.) передає у власність, а набувач (ОСОБА_5В.) приймає у власність спірну квартиру, за умовами цього договору (а.с.5).

Згідно п. 8 Договору, Набувач зобовязується довічно повністю утримувати Відчужувача, забезпечувати його харчуванням, приписаними лікарями ліки, одягом, доглядом, необхідною допомогою і зберігати в його безоплатному довічному користуванні зазначену квартиру. Пункт 9 Договору, передбачає, що Набувач зобовязується поховати Відчужувача за власні кошти, за православним звичаєм та встановити надгробок (а.с.6).

Відповідно до ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання (догляду) має триваючий характер, тому що вимагає систематичного і постійного виконання набувачем своїх обов'язків щодо відчужувача до моменту припинення договору.

Згідно ст. 745 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 748 ЦК України, набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до ст.. 334 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно п 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (ст..334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (ст.5 ЦК).

До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі ст..396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (п.1 ч.1 ст.346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві.

Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст..391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень ст.. 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому, суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (ст.. 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Враховуючи вимоги закону та специфіку договору довічного утримання, право на звернення до суду з вимогами про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення наділена особа, яка в передбаченому законом порядку набула права власності на майно шляхом її державної реєстрації.

Оскільки на час предявлення позову позивач не набув права власності на квартиру АДРЕСА_4, вимоги про виселення ОСОБА_6 та ОСОБА_10 є передчасними та необґрунтованими.

З цих же підстав не підлягає задоволенню вимога позивача про зобовязання ОСОБА_4 надати ключі від вхідних дверей квартири.

Оскільки, ухвалене у справі рішення не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, воно підлягає скасуванню.

Колегією суддів встановлено, що згідно актового запису про смерть від 03 липня 2017 року ОСОБА_11 01 липня 2017 року померла (а.с.109).

Пунктом 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України передбачено, що рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі у разі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи чи припинення юридичної особи - сторони у спірних правовідносинах після ухвалення рішення, що не допускає правонаступництва, не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

За змістом зазначеної норми процесуального права вбачається, що закриття провадження у справі з підстав, визначених в ст.255 ЦПК України, є наслідком скасування судового рішення, що є предметом апеляційного оскарження.

Оскільки питання про скасування оскаржуваного рішення колегією суддів вирішено, то підлягає вирішенню питання щодо закриття провадження в частині вимог до ОСОБА_12 з підстави, передбаченої п.7 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягають частковому задоволенню, рішення у справі скасуванню відповідно до ч.2 ст. 376 ЦПК України із закриттям провадження в частині вимог до ОСОБА_12 з підстави, передбаченої п.7 ч.1 ст. 255 ЦПК України, а в іншій частині відмови в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 255, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом зобовязання вчинити певні дії - закрити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: