Справа №487/256/16-ц 18.09.2018
Провадження №22-ц/784/5/18
Провадження № 22ц-784/5/18 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Постанова

Іменем України

18 вересня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Лівшенком О.С.,

за участю:

- позивачки ОСОБА_2,

- представника позивача ОСОБА_3,

- представника відповідача та третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва ухвалене 29 листопада 2016 року суддею цього ж суду Андрощуком В.В., у справі № 487/256/16-ц, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Миколаївська міська рада, ОСОБА_6, державні нотаріуси Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Каленик Юлія Михайлівна, Ткаченко Юлія Геннадіївна про визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_9, ОСОБА_6, державні нотаріуси Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Каленик Ю.М., Ткаченко Ю.Г. про визнання недійсним договору дарування.

Позивачка вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її мати - ОСОБА_10, після смерті якої вона дізналася, що 17 травня 2012 року мати подарувала своєму онуку - відповідачу ОСОБА_6, на підставі нотаріально посвідченого договору дарування житловий будинок за АДРЕСА_1 Миколаївської області.

На час укладення вказаного договору дарування мати мала хронічні хвороби, оскільки у 1977 році внаслідок розбійного нападу отримала черепно - мозкову травму, у результаті чого у неї часто виникали головні болі. З 2004 року почала страждати на психічне захворювання, проходила лікування з приводу розладу психіки, знаходилася під наглядом лікарів - психіатрів. У 2005 році рішенням МСЕК матері встановлено ІІ групу інвалідності і з цього часу у неї почались суттєві ускладнення стану здоров'я, відхилення в поведінці як в побуті так і при спілкуванні з близькими, які в подальшому лише погіршувалися.

Посилаючись на те, що при укладенні вказаного договору дарування ОСОБА_10 за станом свого здоров'я не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, позивачка просила поновити їй строки, визначені законом для звернення до суду із даним позовом та визнати недійсним договір дарування вказаного вище житлового будинку, укладений 17 травня 2012 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_6

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 листопада 2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її позов задовольнити.

Зокрема, позивачка вказувала, що суд безпідставно не вирішив клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, яке було заявлено в позовній заяві.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять беззастережних доказів неспроможності ОСОБА_10 в момент укладання договору дарування розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_10, на праві власності належав житловий будинок за АДРЕСА_1

На підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 17 травня 2012 року вказаний будинок був відчужений ОСОБА_10 на користь її онука - ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 померла.

ОСОБА_2 є рідною донькою ОСОБА_10 та після смерті останньої у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Із заявою до нотаріальної контори також звернувся чоловік померлої ОСОБА_9 та її син - ОСОБА_6

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_9 помер.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 03 липня 2018 року в якості правонаступника третьої особи - ОСОБА_9 залучено Миколаївську міську раду.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_2 просила визнати договір дарування від 17 травня 2012 року недійсним, з підстав передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, вважаючи, що її мати на час укладення оспорюваного договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою?третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14).

Як видно із матеріалів справи, зокрема, медичних документів, витребуваних судом апеляційної інстанції, ОСОБА_10 з 2000 року знаходилася під наглядом та неодноразово проходила лікування в неврологічному відділені госпіталю інвалідів війни м. Миколаєва. В подальшому лікувалася амбулаторно та стаціонарно з приводу розладу психіки, знаходилася під наглядом лікарів - психіатрів.

У 2005 році рішенням МСЕК ОСОБА_10 встановлено ІІ групу інвалідності за загальним захворюванням безстроково.

З 2010 року у неї почалася погіршуватися пам'ять, а в поведінці спостерігалися відхилення як в побуті так і при спілкуванні з близькими.

У 2015 році рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва її визнано недієздатною внаслідок психічного захворювання.

Із змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 було заявлено клопотання про проведення судової посмертної психіатричної експертизи.

Під час розгляду справи суд першої інстанції в порушення вимог ч. 4 ст. 10, п.2 ч.1 ст. 145 ЦПК України (чинної на час розгляду справи судом першої інстанції), не вирішив питання про призначення у справі посмертної судово - психіатричної експертизи для встановлення психічного стану ОСОБА_10 та без експертного висновку про психічний стан спадкодавця ухвалив рішення по суті заявлених вимог.

За таких обставин ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 14 лютого 2017 року для з'ясування психічного стану ОСОБА_10 у момент укладання оспорюваного правочину та здатності усвідомлювати в цей час свої дії й керувати ними, за клопотанням представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу.

Оскільки висновок судово-психіатричної експертизи Миколаївською обласною психіатричною лікарнею № 1 був проведений неналежним складом комісії та суперечив матеріалам справи, ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області за клопотанням представника позивачки призначено повторну судово - психіатричну експертизу.

Згідно висновку судово -психіатричної експертизи № 222 від 25 травня 2018 року, складеного Одеським обласним медичним центром психічного здоров'я, ОСОБА_10 під час укладання договору дарування будинку 17 травня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Ткаченко Ю.Г., страждала хронічним стійким психічним розладом у вигляді « Органічний розлад особистості та поведінки судинного ґенезу з вираженим психоорганічним синдромом», що абсолютно позбавляло її здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Оцінюючи наведені вище докази в їх сукупності та враховуючи стан ОСОБА_10, який позбавляв би її можливості розуміти значення своїх дій у момент укладання оспорюваного договору дарування, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав, передбачених ч.1 ст.225 ЦК України для визнання договору дарування укладеного 17 травня 2012 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 недійсним.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув, належної оцінки їм не дав та ухвалив помилкове рішення через неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст. 256 ЦК України про захист свого цивільного права або інтересу особа може звернутися до суду з вимогою в межах строку позовної давності.

Перебіг позовної давності обчислюється відповідно до частини першої статті 261 ЦК України від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29.10.2014 року № 6-152цс14).

При зверненні до суду позивачка стверджувала, що про порушення свого права дізнались після смерті матері, восени 2015 року, коли звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Доказів про те, що позивачка мала об'єктивну можливість дізнатися про порушення її прав раніше ніж у 2015 році, матеріали справи не містять.

Зважаючи на наведене, звернувшись з даним позовом до суду у січні 2016 року, позивачка не пропустила визначений ч. 4 ст. 258 ЦК України строк звернення до суду із такими вимогами.

Враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, через задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та її апеляційної скарги підлягають поверненню понесені нею судові витрати в розмірі 1 697 грн. 50 коп.

Що стосується витрат ОСОБА_2, пов'язаних із проведенням судово -психіатричної експертизи № 288 від 23 серпня 2017 року, то оскільки цей висновок визнано неналежним доказом, а тому відсутні підстави для повернення вказаної суми.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції відповідно до п.п.1,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування будинку АДРЕСА_1, укладений 17 травня 2012 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 посвідчений Ткаченко Ю.Г. державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори в порядку заміщення державного нотаріуса Першої Третьої державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 5-9.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 1697 грн. 50 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді :

_________________________________________________________________________________

Повний текст постанови виготовлено 20.09.2018р.