Постанова

Іменем України

07 червня 2018 року

м. Київ

справа № 598/754/16-ц

провадження № 61-16446св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Збаразького районного суду Тернопільської області у складі судді Гудима І. В. від 24 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області у складі колегії суддів: Ходоровського М. В., Фащевської Н. Є., Щавурської Н. Б., від 22 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Еталон») про визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення безпідставно отриманих коштів і моральної шкоди.

Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що 23 грудня 2015 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» був укладений договір фінансовою лізингу № 003380, відповідно до умов якого лізингодавець (відповідач) зобов'язується придбати і передати у користування лізингоодержувачу (позивачу) трактор МТЗ 82.1, а позивач зобов'язується періодично сплачувати за користування трактором лізингові платежі згідно із додатками до договору.

На виконання вищевказаного договору він сплатив відповідачу 21 210 грн, однак предмет договору йому так і не було передано.

10 лютого 2016 року він звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору та повернення йому сплачених коштів у вищевказаному розмірі, однак відповідач, повідомивши його, що договір вважається розірваним з 10 лютого 2016 року, кошти йому не повернув.

Вважає, що договір фінансового лізингу містить несправедливі умови і нотаріально не посвідчений, у зв'язку із чим укладений з порушенням його прав як споживача.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4 просив визнати недійсним договорі фінансового лізингу від 23 грудня 2015 року № 003380, стягнути з відповідача на його корись безпідставно отримані кошти у розмірі 21 210,00 грн та 10 000,00 грн моральної шкоди.

Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 23 грудня 2015 року № 003380, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_4

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_4 21 210,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що договір фінансового лізингу містить несправедливі умови, при цьому за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору купівлі-продажу транспортного засобу та договору оренди (найму), який відповідно до статті 799 ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню, як укладений за участю фізичної особи. Разом із тим, сторонами не додержано вимог закону про його нотаріальне посвідчення та, крім того, у відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансової діяльності.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 22 грудня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

У січні 2017 року ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про обов'язковість нотаріального посвідчення договору, оскільки укладений між сторонами договір є договором фінансового лізингу, а не договором найму (оренди) транспортного засобу, та не підлягає нотаріальному посвідченню. Вказував на те, що висновок судів щодо обов'язкової наявності ліцензії під час укладення договору фінансового лізингу є помилковим, оскільки діяльність з надання послуг фінансового лізингу не ліцензується. Також вказував на те, що судами не враховано положення частини другої статті 220 ЦК України, згідно з яким, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди не оскаржуються, тому в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами установлено, що 23 грудня 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_4 був укладений договір фінансового лізингу № 003380 з додатками № 1-3, предметом якого є трактор МТЗ 82.1.

Відповідно до додатку № 1 до вищевказаного договору фінансового лізингу вартість предмета лізингу - трактора МТЗ 82.1 становить 210 000 грн, комісія за організацію 10 % - 21 000 грн та комісія за передачу 3 % - 6 300 грн.

Згідно з додатком № 2 до договору вартість предмета лізингу становить 200 000 грн, авансовий платіж - 50 %, сума лізингу - 100 000 грн, викупна вартість - 3 000 грн, відсоткова ставка - 12,50 %, комісія - 5,00 %, щомісячний платіж - 2 512,22 грн, а також витрати, які сплачує лізингоодержувач за відвантаження предмета лізингу, а саме, авансовий платіж 100 000 грн та комісію за передачу трактора - 6 000 грн.

Згідно з додатком № 3 до договору предметом лізингу є трактор МТЗ 82.1 вартістю 210 000 грн.

На виконання умов вищевказаного договору фінансового лізингу, позивач 23 грудня 2015 року сплатив на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» 21 000 грн коштів та комісію в сумі 210 грн.

10 лютого 2016 року ОСОБА_4 звернувся до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» із заявою про розірвання договору фінансового лізингу та повернення сплачених коштів.

Листом від 26 лютого 2016 року № 257 відповідач повідомив про те, що вищевказаний договір фінансового лізингу вважається розірваним з 10 лютого 2016 року і сплачена сума комісії за організацію даного договору в розмірі 21 000 грн поверненню не підлягає відповідно до пункту 12.12 статті 12 вказаного договору та пункту 3 статті 7, статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

У частині першій статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Відповідно до Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою.

Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт п'ятий частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями (частина перша статті 5 вказаного Закону).

Тобто чинним законодавством чітко передбачено, що послуги з фінансового лізингу можуть надаватися тільки юридичною особою, що має статус фінансової установи.

Частинами першою, другою статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» відповідно до спеціальних законів господарська діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Господарською діяльністю в розумінні вказаного Закону є будь-яка діяльність, у тому числі підприємницька, юридичних осіб, а також фізичних осіб - підприємців, пов'язана з виробництвом (виготовленням) продукції, торгівлею, наданням послуг, виконанням робіт.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Враховуючи положення зазначених вимог чинного законодавства України, суди дійшли правильного висновку про те, що послуги з фінансового лізингу ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи, та отримання відповідних ліцензій.

Разом із тим відповідачем не було надано доказів наявності у нього ліцензії на здійснення такої діяльності.

Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним (частина перша статті 227 ЦК України).

Згідно із статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Як установленого судами попередніх інстанцій, договір фінансового лізингу № 003380, укладений 23 грудня 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_4, нотаріально не посвідчений.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно застосував до спірних правовідносин положення частини першої статті 220 ЦК України, статті 799 ЦК України та частини другої статті 806 ЦК України, відповідно до яких до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Вимоги щодо нотаріального посвідчення при укладенні договору фінансового лізингу від 23 грудня 2015 року не були дотримані, тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що цей правочин вчинено з порушенням вимог статті 220, частини другої статті 799 ЦК України.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15.

Враховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення з відповідача на користь позивача 21 210,00 грн, оскільки вони були сплачені на виконання нікчемного правочину.

Доводи відповідача про те, що договір фінансового лізингу не підлягає нотаріальному посвідченню, є помилковими та спростовуються установленими чинним законодавством вимогами щодо форми та змісту договору фінансового лізингу, а саме статтями 628, 799, 806 ЦК України.

Також помилковими є доводи відповідача про те, що законодавством не передбачено обов'язкової наявності ліцензії під час укладення договору фінансового лізингу, оскільки згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Доводи відповідача про те, що відповідно до вимог частини другої статті 220 ЦК України нотаріальне посвідчення договору не вимагається, також є помилковими, оскільки спростовуються вимогами вказаної норми статті.

З огляду на вищевикладене доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 25 квітня 2017 року було зупинено виконання оскаржуваного рішення суду до закінчення його перегляду в касаційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, тому виконання рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2016 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» залишити без задоволення.

Рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта