Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 180/1394/15-ц

провадження № 61-36019 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., ЧернякЮ. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3;

представники позивача - ОСОБА_4, ОСОБА_5;

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2017 року у складі судді Хомченко С. І. та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Варенко О. П., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про поділ майна подружжя, визнання правочину недійсним та стягнення грошової компенсації.

Позовна заява мотивована тим, що з 1 червня 1985 року вона перебувала з ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 5 травня 2014 року було розірвано. Від шлюбу вони мають двох повнолітніх дітей: ОСОБА_8 та ОСОБА_7 За час шлюбу з ОСОБА_6 ними спільною працею та за рахунок спільних коштів набуто у власність рухоме та нерухоме майно, у тому числі: незавершений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1, ступінь готовності будинку становить близько 100 %, який не є самочинним будівництвом, обладнаний комунікаціями та придатний для проживання.

З травня 2013 року вони з ОСОБА_6 припинили сімейні відносини, він виселив її із будинку, замінив замки, навмисно не реєстрував за собою право власності на будинок, перешкоджаючи їй в реалізації її прав співвласника.

Вказаний житловий будинок знаходиться на земельній ділянці, площею 0,08 га, яка зареєстрована за ОСОБА_6 на підставі державного акта про право приватної власності на землю від 1 лютого 1994 року.

Також за час перебування у шлюбі ними придбано автомобіль Chevrolet Aveo, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, який 6 червня 2013 року ОСОБА_6 зняв з обліку та продав їхній дочці -ОСОБА_7, але продовжує користуватися автомобілем. Оскільки відчуження автомобіля відбулося без її згоди, коштів від його продажу вона, як і ОСОБА_6, не отримували, такий правочин є недійсним. Також ними за час шлюбу було придбано інше цінне рухоме майно, а саме: меблі та побутова техніка, вартістю 99 800 грн, більшу частину якого ОСОБА_6 продав на ринку у м. Нікополі Дніпропетровської області.

Згоди про поділ спільного сумісного майна подружжя вони не досягли.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати незавершене будівництвом домоволодіння АДРЕСА_1, житловою площею 33,0 кв. м, загальною площею 94,5 кв. м, об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_6; виділити їй та ОСОБА_6 по 1/2 частині вказаного незавершеного будівництвом житлового будинку; поділити земельну ділянку, загальною площею 0,08 га, по АДРЕСА_1, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виділивши їй та ОСОБА_6 в натурі по 1/2 її частки, визнавши за кожним із них право власності; визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Chevrolet Aveo, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, укладений 6 червня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7; визнати вказаний автомобіль спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_6; визнати за ОСОБА_6 право власності на автомобіль Chevrolet Aveo, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, та стягнути з ОСОБА_6 на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля у розмірі 58 102 грн; визнати за ОСОБА_6 право власності на рухоме майно: кондиціонер «Chiko» вартістю 800 грн; котел опалювальний «SIME» вартістю 5 тис. грн; стабілізатор напруги «Forte» вартістю 1 500 грн; два змішувачі для води вартістю 1 400 грн; телевізор «Sharp» вартістю 2 тис. грн; унітаз і біде вартістю 3 тис. грн; люстру «Чехія» вартістю 3 500 грн; душову кабіну вартістю 3 тис. грн; фільтр для води вартістю 1 тис. грн; стягнути з ОСОБА_6 на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини рухомого майна подружжя у розмірі 49 900 грн., а також понесені нею судові витрати.

У травні 2015 року ОСОБА_6 пред'явив зустрічний позов до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, в якому просив, окрім зазначеного ОСОБА_3 майна, також визнати об'єктом права спільної сумісної власності та поділити майно подружжя, а саме: телевізор Самсунг вартістю 3 200 грн; комплект супутникового телебачення вартістю 1 200 грн; пральну машину Ардо вартістю 3 500 грн; швейну машину Чайка вартістю 500 грн; газову колонку Беретта вартістю 1 600 грн; газовий котел Термо вартістю 2 400 грн; кухонний комбайн Мулінекс вартістю 1 800 грн; пароварку Вітек вартістю 600 грн; холодильник Самсунг вартістю 4 400 грн; плиту газову вартістю 600 грн; ваги кухонні електронні вартістю 150 грн; набір меблів кухонних (стіл + 4 стільця) вартістю 900 грн; пилосос Самсунг вартістю 700 грн; кухонні меблі вбудовані вартістю 4 тис. грн; стіл письмовий вартістю 1 200 грн; крісло комп'ютерне вартістю 350 грн; набір корпусних меблів для зали вартістю 700 грн; набір м'яких меблів (диван, два крісла) вартістю 4 500 грн; ліжко з матрацом вартістю 400 грн; трельяж вартістю 300 грн; килим 2 шт. вартістю 700 грн; коврову доріжку 2 шт. вартістю 400 грн; штори з тисненням (2 комплекти) вартістю 1 400 грн; комплект штор для спальні 2 шт. вартістю 1 200 грн; насос електричний для котла вартістю 650 грн; тюль 3 шт. вартістю 600 грн; набір для спальні (покривало, 4 подушки) вартістю 960 грн; комплект постільної білизни (3 комплекти) вартістю 750 грн; праску Браун вартістю 400 грн; фен Ровента вартістю 280 грн; люстру Чехія вартістю 1 400 грн; світильник 2 шт. вартістю 840 грн; всього на суму: 42 580 грн. Залишити зазначене майно у власності ОСОБА_3 Стягнути з ОСОБА_3 на його користь грошову компенсацію у розмірі 42 580 грн.

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано незавершене будівництвом домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається із житлового будинку літ. «А» з гаражем, житловою площею 33,0 кв. м, загальною площею 94,5 кв. м, з мансардою, літньою кухнею літ. «Б», погребом літ. «В», сараєм літ. «Г», навісом літ. «Д», туалетом літ. «Ж», спорудами № 1-6, І, II, об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_6

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано право власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та виділено їй відповідно до висновку комплексної судової будівельно-технічної, земельно-технічної та автотоварознавчої експертизи від 26 травня 2016 року квартиру № 2 за варіантом № 1 з наступними приміщеннями в домоволодінні: 1-2 (20,7 кв. м) - житлова кімната, 1-3 (10,9 кв. м), санвузол, літня кухня літ. «Б», погріб літ. «В», сарай літ. «Г», навіс літ. «Д», 1/2 туалету літ. «Ж», 1/2 споруд № 1-6, 1, II, 1/2 приміщення мансардного поверху.

У порядку поділу спільного майна подружжя, визнано право власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 та виділено йому відповідно до висновку комплексної судової будівельно-технічної, земельно-технічної та автотоварознавчої експертизи від 26 травня 2016 року квартиру № 1 за варіантом № 1 з наступними приміщеннями в домоволодінні: 1-1 (11,8 кв. м) - вітальня, 1-4 (16,7 кв. м) -

кухня, 1-5 (15,5 кв. м) - гараж, 1-6 (6,6 кв. м) - сходи, 1-7 (12,3 кв. м) житлова кімната, 1/2 туалету літ. «Ж», 1/2 споруд № 1-6, I, II, 1/2 приміщення мансардного поверху.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Chevrolet Aveo, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, укладений 6 червня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Визнано автомобіль Chevrolet Aveo, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_6

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_6 право власності на автомобіль Chevrolet Aveo, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, та стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля у розмірі 58 102 грн.

У решті позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що згідно з висновком комплексної судової будівельно-технічної, земельно-технічної та автотоварознавчої експертизи № 1441/1442/1443/ 1444/1445-16 від 26 травня 2016 року існує технічна можливість відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва довести до кінця будівництво житлового будинку, відсоток готовності якого 90 %, у випадку його поділу між двома співвласниками по 1/2 частині та довести до кінця будівництво окремих частин, що підлягають виділу, кожним із співвласників, набуте сторонами за час перебування у шлюбі. Поділ житлового будинку здійснено за варіантом № 1 комплексної судової експертизи, так як ОСОБА_6 виділено у власність автомобіль, як цього просить позивачка, зі стягненням на її користь грошової компенсації вартості 1/2 його частини, і для утримання та зберігання вказаного автомобіля необхідний гараж, який передбачений за варіантом № 1 для квартири № 1. Відтак, у силу статей 22, 28 КпШС України, який діяв на момент проведення будівництва спірного домоволодіння, та статті 60, частини першої статті 70 СК України, спірне майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і підлягає поділу в рівних частках. Також підлягає поділу в рівних частках набутий за час шлюбу автомобіль. Оскільки вказаний автомобіль було відчужено ОСОБА_6 без відома і згоди позивачки, чим порушено частину першу статті 203 ЦК України та статтю 369 ЦК України, такий правочин є недійсним.

Відмовляючи у поділі земельної ділянки суд першої інстанції виходив із того, що згідно з вимогами статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №1 5 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Відмовляючи у поділі рухомого майна суд першої інстанції виходив з того, що сторонами не надано належних та допустимих доказів щодо часу придбання, вартості та обсягу майна, у зв'язку з чим неможливо визначити необхідність сплати грошової компенсації та її розмір.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області

від 4 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 25 серпня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що набуте сторонами у шлюбі незавершене будівництво та спірний автомобіль підлягають поділу в рівних частинах. Спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_6, а тому поділу не підлягає. Належних та допустимих доказів щодо часу придбання, вартості та обсягу майна сторонами не надано, а тому здійснити поділ такого майна неможливо.

У червні 2018 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила постанову апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції змінити та задовольнити її позов у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Судові рішення в частині зустрічного позову не оскаржуються, тому в силу частини першої статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_6 на безоплатній основі була передана у власність земельна ділянка по АДРЕСА_1, площею 0,08 га, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Статтею 120 ЗК України та статтею 377 ЦК України передбачено, якщо на земельній ділянці, приватизованій одним із подружжя знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право в розмірі частки права власності у спільному майні будівлі, споруди.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких ця ділянка належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Оскільки у подружжя виникло право спільної сумісної власності на будинок, то під час поділу цього будинку кожен із них має право на виділення у власність земельної ділянки під ним, яка необхідна для його обслуговування.

Зазначала, що у володінні та користуванні ОСОБА_6 залишається набуте ними за час шлюбу рухоме майно. У порушення статті 63 СК України він користується і розпоряджається всім спільно нажитим рухомим майном одноособово; у порушення частин другої, третьої статті 70 СК України він вчинив розтрату і приховування спільно нажитого майна з метою уникнути його поділу. Тому суд безпідставно вказав на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження часу придбання, вартості та обсягу майна, що є предметом первісного позову, оскільки ОСОБА_6 визнав у зустрічному позові факт того, що частина майна знаходиться у нього, доступу до якого у неї немає, тому такі обставини у силу частини першої статті 61 ЦПК України 2004 року не потребують доказування, оскільки вони визнані сторонами у судовому засіданні.

Крім того, заявник не погоджується із варіантом поділу житлового будинку, обраного судом, (варіант № 1 згідно з висновком комплексної судової будівельно-технічної, земельно-технічної та автотоварознавчої експертизи № 1441/1442/1443/ 1444/1445-16 від 26 травня 2016 року), оскільки такий варіант поділу житлового будинку призведе до того, що їй необхідно буде витратити багато коштів для перевлаштування та переобладнання будинку та домоволодіння.

У липні 2018 року ОСОБА_6 подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Зазначав, що відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок» земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Тобто в даному випадку земля набута в порядку реалізації права на приватизацію землі, і на її придбання не витрачалися спільні кошти подружжя.

Згідно з частинами першою, другою статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання чинності відповідними актами; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Законом України від 11 січня 2011 року «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», що набрав чинності 8 лютого 2011 року, статтю 61 СК України доповнено частиною п'ятою, якою передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному із подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Однак, до даних правовідносин частина п'ята статті 61 СК України застосуванню не підлягає, у зв'язку з тим, що спірна земельна ділянка була набута до 8 лютого 2011 року і не може бути визнана об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Також вказував, що суд вірно прийшов до висновку про визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину незавершеного будівництвом домоволодіння та виділив їй відповідно до висновку комплексної судової будівельно-технічної експертизи квартиру № 2 за варіантом № 1. До висновку про визначення саме таких варіантів поділу домоволодіння суд прийшов із врахуванням того, що ОСОБА_6 виділено у власність автомобіль, як цього просить позивачка, із стягненням на її користь грошової компенсації вартості 1/2 його частини, і для утримання та зберігання вказаного автомобіля необхідний гараж, який передбачений за експертним варіантом № 1 квартири № 1.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У липні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду частково не відповідає.

Судом встановлено, що з 1 червня 1985 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 5 травня 2014 року.

За час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_6 набуто у власність рухоме та нерухоме майно, а саме: автомобіль Chevrolet Aveo, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, та незавершене будівництвом домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається із житлового будинку літ. «А» з гаражем, житловою площею 33,0 кв. м, загальною площею 94,5 кв. м, з мансардою, літньою кухнею літ. «Б», погребом літ. «В», сараєм літ. «Г», навісом літ. «Д», туалетом літ. «Ж», спорудами № 1-6, І, II, в якому подружжя проживало однією сім'єю до травня 2013 року.

Вказаний житловий будинок побудований на підставі договору на будівництво двоповерхового житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 6 грудня 1993 року між виконавчим комітетом міської ради народних депутатів м. Марганця Дніпропетровської області і ОСОБА_6 та зареєстрований в Марганецькому міському бюро технічної інвентаризації 5 квітня 1994 року за № 5-162.

Рішенням виконавчого комітету Марганецької міської ради народних депутатів Дніпропетровської області від 23 грудня 1993 року № 588/8 ОСОБА_6 на безоплатній основі була передана у власність земельна ділянка АДРЕСА_1, площею 0,08 га, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

На підставі вказаного рішення 1 лютого 1994 року ОСОБА_6 було видано державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку.

Відповідно до висновку комплексної судової будівельно-технічної, земельно-технічної та автотоварознавчої експертизи № 1441/1442/1443/1444/1445-16 від 26 травня 2016 року відсоток готовності житлового будинку по АДРЕСА_1 складає 90 %. Існує технічна можливість відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва довести до кінця будівництво житлового будинку АДРЕСА_1, у випадку його поділу між двома співвласниками по 1/2 частині та довести до кінця будівництво окремих частин, що підлягають виділу, кожним із співвласників.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка належить відповідачу на праві особистої приватної власності, а тому, пославшись на норми статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрет Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», дійшов висновку, що до цих правовідносин положення статті 120 ЗК України у поєднанні із нормою статті 125 цього Кодексу застосуванню не підлягають.

Проте погодитися з таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз'яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

У порушення вимог статті 382 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув, не перевірив доводів позивача й не надав належної правової оцінки поданим нею доказам, вказавши, що спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_6, не врахував роз'яснень Верховного Суду України, відповідно до яких позивач як учасник спільної часткової власності на будинок набуває і право на земельну ділянку пропорційно розміру її частки у спільній власності на вказаний будинок, не застосував положення частини першої статті 120 ЗК України, на яку посилалася позивач.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 9 грудня 2015 року № 6-814цс15, який безпідставно суд не застосував.

Відповідно до частини першої статті 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Аналогічне положення міститься у частині першій статті 61 ЦПК України 2004 року.

Вирішуючи спір в частині поділу рухомого майна, набутого за час шлюбу, апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_6 у зустрічному позові визнано наявність у нього спільного рухомого майна подружжя, яке він просив поділити, та передчасно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в частині поділу спільного рухомого майна (меблів, побутової техніки).

Доводи касаційної скарги в частині поділу житлового будинку зводяться до незгоди з варіантом поділу житлового будинку, визначеному судом, і є безпідставними, оскільки ОСОБА_6 виділено у власність, як цього просила позивачка, із стягненням на її користь грошової компенсації вартості 1/2 його частини, і для утримання та зберігання вказаного автомобіля необхідний гараж, який передбачений за варіантом № 1 комплексної судової експертизи для квартири № 1. Проте такі доводи направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України воно підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про поділ земельної ділянки та рухомого майна подружжя (меблів, побутової техніки) з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з пунктами 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 квітня 2018 рокув частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про поділ земельної ділянки та рухомого майна подружжя (меблів, побутової техніки) скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк