Справа № 137/1709/17
Провадження № 22-ц/772/1694/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гопкін П. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2018 рокуСправа № 137/1709/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Берегового О.Ю.,

суддів Рибчинського В.П., Марчук В.С.,

за участі секретаря судового засідання Сніжко О.А., позивача ОСОБА_3, її представника - адвоката ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5, розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 29 травня 2018 року ухваленого в залі судових засідань місцевого суду під головуванням судді Літинського районного суду Вінницької області Гопкіна П.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_5, третя особа орган опіки та піклування Літинської РДА, про позбавлення батьківських прав та зміну розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей,

встановив:

Позивач ОСОБА_3 звернулась до Літинського районного суду Вінницької області із зазначеним позовом мотивуючи його тим, що 21 березня 2017 року розірвано шлюб між нею та відповідачем - ОСОБА_5

Під час шлюбу із відповідачем у них народились дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З 24 серпня 2013 року шлюбні відносини між сторонами припинилися, при цьому дочка та син залишились проживати разом з позивачем та знаходились на її утриманні.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 26 листопада 2013 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі у розмірі по 350 грн. щомісячно на кожну дитину.

Відповідач сплачує аліменти не вчасно та має заборгованість, при цьому батьківські обов'язки не виконує, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не переймається їх виховуванням, навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, не спілкується з дітьми, яке необхідне для їх нормального самоусвідомлення; не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу; не створює умов для отримання освіти.

Зважаючи на викладене просила позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітніх дітей у зв'язку з ухиленням від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей.

Крім того, враховуючи, що її майнове становище погіршилось, а майнове становище відповідача - покращилось, при цьому змінився прожитковий мінімум на дитину відповідно віку і діти потребують більше коштів для їх утримання, просила суд збільшити розмір аліментів та стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання двох малолітніх дітей у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 29 травня 2018 року позов задоволено частково.

Змінено розмір аліментів, визначений рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 26 листопада 2013 р. (у справі № 137/2153/13-ц), та стягнуто зі ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_3 проживаючого за адресою АДРЕСА_2 зареєстрованого за адресою АДРЕСА_3, ІПН НОМЕР_1), на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, проживаючої за адресою АДРЕСА_4, ІПН НОМЕР_2, аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, у твердій грошовій сумі у розмірі по 1000 (одній тисячі) грн. на кожну дитину, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття.

У решті позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов'язки, а відповідач категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав, він прагне брати участь у вихованні дітей, а доказів його ухилення від участі у їх вихованні позивачем не надано, підстави для застосування такого крайнього заходу впливу в даному випадку відсутні. Крім того, врахувавши стан здоров'я та матеріальне забезпечення дітей суд вважав, що наявні підстави для зміни розміру аліментів на утримання дітей.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилкового і необгрунтовано дійшов висновку про відмову у позбавленні ОСОБА_5 батьківських прав стосовно дітей, оскільки матеріалами справи підтверджено свідоме нехтування відповідачем батьківськими обов'язками. При цьому, не погоджуючись з розміром змінених аліментів зазначила, що прожитковий мінімум на дитину відповідного віку змінюється, а тому в подальшому розмір стягуваних аліментів за рішенням суду буде нижчим ніж його 50%, що суперечить ст. 182 СК України.

Відповідно до абз. 3 п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно п. 8 ч. 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Вінницької області.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції частково не відповідає цим вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3, виданого 14 серпня 2007 року виконавчим комітетом Кожухівської сільської ради Літинського району Вінницької області, батьками ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, зазначені ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (а.с. 10).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 виданого 02 квітня 2012 року виконавчим комітетом Кожухівської сільської ради Літинського району Вінницької області, батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, зазначені ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (а.с. 11).

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 21 березня 2017 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 Рішення набрало законної сили 07 квітня 2017 року (а.с. 13).

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст. 12 вказаного Закону, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Положеннями норм Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що кожний із батьків зобов'язаний піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов'язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України).

Відповідно до ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно із ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин, зокрема ставлення батьків до дітей.

Батьківські права тривають до повноліття дитини, позбавлення батьківських прав після його настання закон не допускає. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини(рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

Разом з тим, Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

В Декларації про права дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (принцип 6) прописано, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Згідно ст. 12 Закону України «По охорону дитинства» та ст. 59 Закону України «Про освіту» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

За змістом ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину у дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов'язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї.

Ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків та свідоме нехтування ними підтверджено наявними в матеріалах справи належними та допустимими доказами, як письмовими, так і показаннями свідків, яким суд першої інстанції не дав належну оцінку і які не спростовані відповідачем в ході розгляду справи.

З пояснень позивача вбачається, що усі обов'язки щодо утримання та виховання малолітніх дітей вона несе самостійно, при цьому прагне до того, щоб відповідач спілкувався з дітьми. Відповідач же свідомо нехтує своїми обов'язками стосовно участі у вихованні дітей, зокрема не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовкою до самостійного життя, не надає їм доступу до культурних та інших цінностей, не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, не цікавиться їх здібностями та навчанням. Останній раз ОСОБА_5 бачився з дітьми 24 серпня 2013 року, тобто понад 5 років тому, по телефону з дітьми також не спілкується. Зазначений факт відповідачем не оспорювався.

У відповідності до довідки Кожухівської сільської ради Літинського району Вінницької області за № 667 від 04 жовтня 2017 року ОСОБА_3 проживає АДРЕСА_5 у будинковолодіння свого брата - ОСОБА_8 разом зі своїми дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_6 (а.с. 14).

Згідно довідки виданої виконкомом Кожухівської сільської ради Літинського району Вінницької області за № 673 від 09 жовтня 2017 року, ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_6 із 24 серпня 2013 року, не проживає, і вихованням дітей не займався (а.с. 15).

Відповідно до довідки дирекції СЗШ І-ІІІ ст.. с. Кожухів за № 62 від 21 вересня 2017 року, ОСОБА_5 - батько дитини ОСОБА_9, яка до 01 вересня 2017 навчалась в 1-4 класах, жодного разу не відвідував батьківські збори. Не був присутній на дитячих ранках, виховних заходах, шкільних святах, де брала участь його дочка ОСОБА_7 (а.с. 16).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов від 03 жовтня 2017 року за адресою АДРЕСА_1, ОСОБА_3 проживає разом з дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_6 Квартира площею 50 кв.м. знаходиться в задовільному стані. У квартирі прибрано, зроблений ремонт. Для дітей створені всі умови для проживання, за дітьми здійснює належний догляд та виховання. Діти мають власну кімнату, письмовий стіл для виконання домашніх робіт. Сім'я благополучна. На час обстеження діти були чисті, доглянуті. Батько - ОСОБА_5 чотири роки не проживає з дітьми, участі у їх вихованні не приймає (а.с. 17).

В матеріалах справи наявні довідки Могилів-Подільського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Вінницької області за № 1395 від 10 жовтня 2017 року згідно яких у 2013-2014 рр. підтверджується факт ухилення відповідача від сплати аліментів (а.с. 21-22). Аналогічними довідками за 2015-2017 р. вже підтверджується факт сплати аліментів останнім (а.с. 23-25).

Згідно висновку органу опіки та піклування Літинської районної державної адміністрації Літинського району Вінницької області за № 01-27/662 від 31 жовтня 2017 року комісія з питань захисту прав дитини Літинської РДА вважає за доцільне позбавити ОСОБА_5 батьківських прав відносно його малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 27).

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що вказаний висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення батьківських прав та ухилення ОСОБА_5 від участі у вихованні і утриманні дітей є немотивований і необґрунтований, оскільки докази, які б спростовували такий висновок, в матеріалах справи відсутні, відповідачем ОСОБА_5 не наведені.

Вирішуючи цей спір, колегія суддів також вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідач з часу проживання дітей з позивачем (серпень 2013 року) участі у вихованні, спілкуванні та розвитку не брав, святкових заходів за участю дітей не відвідував, їх життям не цікавився, доказів усунення, у разі наявності, перешкод у спілкуванні з дітьми не надав, не звертався також до служби у справах дітей з приводу чинення йому зазначених перешкод. ОСОБА_5 виявляв повну бездіяльність щодо свого обов'язку з утримання та виховання власних дітей, не цікавиться ними та не виконує своїх батьківських обов'язків з їх виховання, не надає матеріальної допомоги, за тривалий період після надходження позову до суду до розгляду справи у апеляційній інстанції прагнення зустрітися з дітьми не проявляв.

При розгляді справи місцевим судом так і в суді апеляційної інстанції, наявність інтересу до дитини відповідач обґрунтовував фактом його заперечень щодо позбавлення батьківських прав. Разом з тим, на думку колегії суддів сам по собі факт заперечення відповідача проти позову не може свідчити про прояв інтересу до дітей. Жодних активних дій на підтвердження своїх намірів приймати участь в житті дітей ОСОБА_5 не вчинив, активна дієва позиція відповідача виходячи з його пояснень відсутня. Документальних доказів, які б свідчили про дійсність таких намірів, відповідачем надано не було. Тому доводи, щодо дій позивача у перешкоді йому у здійсненні своїх батьківських обов'язків є необґрунтованими.

Зазначена позиція направлена лише на досягнення позитивного рішення для відповідача і не містять посилань на його спрямовані дії.

В матеріалах справи достатньо достовірних доказів того, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей та на момент розгляду справи у апеляційній інстанції ставлення до них не змінив. Не є перешкодою у спілкуванні з ними їх проживання в іншому населеному пункті, відстань до якого від місця проживання відповідача не є досить значною, враховуючи можливості дистанційного спілкування з дітьми та їх виховання через відповідні засоби зв'язку.

При цьому, сплата чи несплата аліментів на утримання дітей не являється підставою для позбавлення батьківських прав чи відмови в цьому, оскільки такий обов'язок по утриманню дитини шляхом сплати аліментів покладений на одного з батьків сімейним законодавством незалежно від наявності чи відсутності батьківських прав на дитину.

Таким чином, помилковим є висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову та позбавлення батьківських прав відповідача.

Колегія суддів також вважає за необхідне звернути увагу відповідача на те, що відповідно до ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття. Суд, перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини.

Разом з тим, що стосується позовних вимог про зміну розміру аліментів, слід зазначити наступне.

В обґрунтування апеляційної скарги в цій частині ОСОБА_3 посилалась на те, що з 01 грудня цього року розмір аліментів, визначений рішенням суду, вже не буде відповідати половині розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Однак, за змістом статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За приписами статті 184 СК України, суд, за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про визначення розмірі аліментів у твердій грошовій сумі, в силу положень статті 184 СК України, враховуючи, що він підлягає індексації, та, відповідно, не буде меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Зважаючи на викладене, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, рішення Літинського районного суду Вінницької області від 29 травня 2018 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині. В решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 29 травня 2018 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_5, за участі третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору органу опіки та піклування Літинської РДА, про позбавлення батьківських прав скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення.

Позбавити ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, батьківських прав відносно дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 вересня 2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді: