Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 461/6383/15-ц

провадження № 61-4274св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач);

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк», ОСОБА_2,

третя особа - орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2016 року у складі колегії суддів: Берези В. І., Крайник Н. П., Мельничук О. Я.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» (далі - ПАТ «ВіЕс Банк»), ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання частково недійсним договору іпотеки.

Позовну заяву мотивовано тим, що згідно з договором купівлі-продажу квартири від 18 травня 2001 року вона була власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1. 01 грудня 2004 року вона продала належну їй частину квартири своїй матері - ОСОБА_2 У 2013 році їй стало відомо, що 30 квітня 2008 року між ВАТ «Електорн Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Фольксбанк» (далі - ПАТ «Фольксбанк»), і її матір'ю - ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № KF 48861. 30 квітня 2008 року на забезпечення виконання кредитного договору був укладений іпотечний договір між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4, за умовами якого позичальник-іпотекодавець і позичальник-майновий поручитель передали в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1

У квартирі № 1 на момент укладення іпотечного договору була зареєстрована та проживала вона, ОСОБА_1, на той час неповнолітня. Вважала, що іпотечний договір було укладено без попередньої згоди органу опіки та піклування.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила визнати частково недійсним іпотечний договір від 30 квітня 2008 року, укладений між ПАТ «Фольксбанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26 серпня 2015 року у складі судді Радченко В. Є. позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним іпотечний договір від 30 квітня 2008 року, укладений між ПАТ «Фольксбанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_4, у частині передання в іпотеку квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що укладенням іпотечного договору були порушені права неповнолітньої ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована та проживала у АДРЕСА_1 з 13 серпня 2001 року, тому мала право користування квартирою на момент укладення іпотечного договору. ОСОБА_3, ОСОБА_4 - батьки позивача не мали права без дозволу органу опіки та піклування укладати спірний іпотечний договір квартири, права користування якою мала неповнолітня ОСОБА_1, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «ВіЕс Банк» задоволено, рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 серпня 2015 року скасовано та у справі ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що у силу статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК, статті 215 ЦК України укладення договору без попередньої згоди органу опіки і піклування є недійсним. Проте це саме по собі не свідчить про необхідність задоволення позову, оскільки якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої, малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїм правом законного представника дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, та які застосовуються органами опіки та піклування.

У червні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що правочин, який вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» необхідна попередня згода органів опіки та піклування на здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності (користування) на яке мають діти.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 30 квітня 2008 рокуміж ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фольксбанк», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № KF 48861 (а. с. 7-12).

На забезпечення виконання зазначеного кредитного договору 30 квітня 2008 року між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладений іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1 (а. с.14-19).

Згідно з пунктом 8 іпотечного договору від 13 квітня 2008 року іпотекодавці засвідчили наступне: не існує інших осіб, які мають право на користування предметом іпотеки, та осіб, які мають рівні права з іпотекодавцями на розпоряджання предметом іпотеки; на предмет іпотеки відсутні будь-які права та вимоги інших осіб, у тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку; внаслідок підписання ними цього договору ними не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, у тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних та інших осіб, яких вони зобов'язані утримувати за законом чи договором (а. с. 14).

Також на підтвердження відсутності у неповнолітніх осіб права користування предметом іпотеки, іпотекодавці надали довідки про склад сім'ї та прописку, видані Львівським комунальним підприємством «Каменяр-центр» від 17 квітня 2008 року № 962, з яких вбачалось, що у квартирах АДРЕСА_1 зареєстрованих осіб немає (а. с. 48, 49).

Разом з тим судом апеляційної інстанції встановлено, що за інформацією Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області громадянка ОСОБА_1 зареєстрована з 13 серпня 2001 року у квартирі АДРЕСА_2 (а. с. 112).

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 на час укладання оспорюваного договору на праві власності належала квартира АДРЕСА_1, яка також була предметом іпотеки.

Крім того, ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: квартира АДРЕСА_4.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 11 травня 2016 року № 6-806цс16.

Відповідно до статті 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що матеріали справи не містять доказів про обмеження прав позивача на користування житлом - квартирою АДРЕСА_1, а також що позивач не надала доказів того, що саме предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_3 - була місцем постійного проживання її разом із батьками. Тому суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання частково недійсним договору іпотеки.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення постановлене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк