Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 522/26181/15-ц

провадження № 61-17843 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду

м. Одеси у складі судді Ільченко Н. А. від 24 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Сватаненка В. І., Артеменка І. А., Черевка П. М. від 14 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до

ОСОБА_5 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 17 квітня 1995 року з відповідача на її користь стягувались аліменти на їх спільних дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7,

ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку, починаючи з 10 квітня 1995 року і до досягнення дітьми повноліття. Вказувала, що протягом багатьох років відповідач, з метою ухилення від сплати аліментів, приховував своє місце проживання, у зв'язку з чим у нього утворилася заборгованість по сплаті аліментів станом

на 16 березня 2013 року у розмірі 16 870 грн 30 коп., а тому, посилаючись на положення статті 196 СК України, просила стягнути з відповідача на свою користь пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 387 220 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у складі судді

ОСОБА_8 від 24 травня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 387 220 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв'язку із виникненням заборгованості по аліментам з вини відповідача, з останнього підлягає стягненню пеня, яка повинна бути нарахована по кожному щомісячному простроченому або частково сплаченому платежу за весь час прострочення до дня звернення до суду.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, рішення суду першої інстанції змінено. Позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 24 024 грн 97 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновок суду першої інстанції про наявність вини ОСОБА_5 у простроченні сплати аліментів є обґрунтованим, однак суд при нарахуванні пені не врахував правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України

від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15, що призвело до стягнення пені з відповідача у більшому розмірі, ніж це передбачено законом.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані судові рішення із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що його вини у виникненні заборгованості по аліментам немає, він сплачував аліменти вчасно та у встановленому розмірі, а тому у судів відсутні були підстави для стягнення з нього пені відповідно до статті 196 СК України.

Оскільки судові рішення оскаржуються лише в частині наявності вини відповідача у виникненні заборгованості по аліментах, тому відповідно до положень частини першої статті 400 ЦПК законність ухвалених судових рішень в частині розміру пені і правильності її нарахування колегією суддів не перевіряється, оскільки в цій частині ОСОБА_5 вони не оскаржуються, а ОСОБА_4 до суду із касаційною скаргою не зверталася.

За змістом статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не має права перевіряти законність рішення щодо осіб, які скаргу на таке рішення не подавали. Це відповідає основоположним принципам цивільного процесуального права - диспозитивності й змагальності процесу, тому особи, які беруть участь у справі, самі визначають свою процесуальну поведінку.

У червні 2017 року від ОСОБА_4 надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких вона посилається на те, що невиконання відповідачем рішення суду про стягнення аліментів, про яке останній достовірно знає, свідчить про наявність вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 17 квітня 1995 року з відповідача ОСОБА_5 стягнуті аліменти на користь ОСОБА_4 на дочок: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7,

ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, починаючи з 10 квітня 1995 року і до досягнення дочками повноліття.

Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 17 квітня 1995 року Котовським міськрайонним судом Одеської області, на час розгляду судами справи не закінчено та знаходилось на виконанні у відділі державної виконавчої служби Балтського районного управління юстиції (далі - ВДВС Балтського РУЮ).

Відповідно до листа начальника ВДВС Балтського РУЮ від 24 липня

2015 року та зробленого державним виконавцем Сивун В. М. розрахунку

від 02 жовтня 2015 року, при примусовому виконанні вищевказаного виконавчого листа, початком виникнення заборгованості ОСОБА_5 по аліментах є 01 грудня 2001 року, яка станом на цю дату становила 457 грн 95 коп. Станом на 16 березня 2013 року, тобто на дату досягнення повноліття молодшою дочкою ОСОБА_7, заборгованість ОСОБА_5 по аліментах становила 16 870 грн 30 коп.

Зазначенийрозрахунок відповідачем не оскаржувався та є чинним.

Відповіднодо частини першої статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою(штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Виходячиз аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка(пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки.

Отже, з урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України2004 року, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що відповідач допустив прострочення щодо сплати аліментів, а тому позивач має право на стягнення пені відповідно до частини першої статті 196 СК України.

Посилання ОСОБА_5 в касаційній скарзі на відсутність його вини у виникненні заборгованості з аліментів є необґрунтованими, оскільки останній знав, що рішенням суду з нього стягнуто аліменти на дітей, однак доказів на підтвердження неможливості сплачувати аліменти, у зв'язку з чим заборгованість утворилась з незалежних від нього причин, відповідачем не надано.

При цьому частиною першою статті 14 ЦПК України 2004 року визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відсутність гарантій виконання судового рішення в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є порушенням права на справедливий, відкритий і швидкий судовий розгляд справи.

Також у пункті 9 частини першої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Отже, відповідач зобов'язаний сплачувати аліменти на дітей, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України, що суд апеляційної інстанції й врахував.

Крім того, обов'язок надавати дитині допомогу (аліменти) батько дитини несе не лише з рішення суду, а й з факту народження дитини згідно з вимогами СК України.

Рішення суду першої інстанції не підлягає перегляду у касаційному порядку, оскільки змінене судом апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2016 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк