Справа № 212/7365/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2018 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді - Колочко О.В.,

за участі секретаря судового засідання - Деменко А.С.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_3,

представника третьої особи - Медякової О.М., Бандуровської М.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Покровської районної в місті Кривому Розі ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В:

21 листопада 2017 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1, в інтересах якої діє за довіреністю ОСОБА_2, до відповідача ОСОБА_6, в якій просить визначити постійне місце проживання ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із позивачем, де б вона не знаходилася, а також надати позивачу дозвіл на виїзд на тимчасове місце проживання дочки за кордон, в країну Народна Республіка Китай, до досягнення нею 16-річного віку без згоди та супроводу батька на термін з моменту винесення судового рішення, що набере законної сили, до ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що 28 лютого 2009 року між сторонами у справі було укладено шлюб, від шлюбу народилася дитина - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. 12 вересня 2016 року шлюб було розірвано на підставі рішення суду. Після народження дитини в 2011 року ОСОБА_1 зі згоди чоловіка поїхала на заробітки до Китаю, через 3 місяці повернулася, а потім повторно поїхала. ІНФОРМАЦІЯ_1 року, коли дитині виповнилося 3 роки, чоловік разом з дочкою приїхали до позивача в Китай, де вони проживали усі разом до 17 липня 2014 року. Після чого ОСОБА_6 разом із дочкою ОСОБА_10 повернувся до України, а позивач продовжувала працювати в Китаї, приїжджаючи до України до дитини, яка за згодою сторін, у відсутність матері, проживала з батьком, де і проживає на теперішній час. Після розлучення місце проживання дитини не було визначено. ОСОБА_8 є ученицею 3 класу Криворізького спеціалізованого виховного комплексу № 22 з поглибленим вивченням іноземних мов, на канікулах мати забирає дочку до Китаю, де дитина вивчає китайську та англійську мови, відвідує різні заходи розважального характеру, їй знайома соціально-побутова культура, житловий побут, люди, природа цієї країни, життєві умови позитивні. Останні 3 роки позивач намагається забрати дочку до себе, але відповідач не надає на це дозвіл. Позивач має матеріальну можливість відвідувати з дитиною країни світу з метою її духовного розвитку та відпочинку і на такі виїзди відповідач надавав дозвіл. ОСОБА_1 повністю забезпечує матеріально дитину: купляє одяг, взуття, шкільне приладдя, організувала святкування дня народження дочки. ОСОБА_10 бажає проживати з мамою, при кожній зустрічі просить забрати її з собою, відсутність постійного спілкування дочки з матір'ю негативно впливає на її емоційний стан і несприятливо позначається на її розвитку. Позивач бажає, щоб дитина проживала з нею, де б вона не була. Позивач має зареєстроване місце проживання в Україні, а також зареєстроване тимчасове місце проживання в Китаї, де орендує квартиру, в якій є умови для проживання дитини, достатні для її розвитку, не заміжня, працевлаштована. Тоді як відповідач має іншу сім'ю: дружину і 2 дітей, які мешкають в 3-кімнатній квартирі.

07 грудня 2017 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду на 21 грудня 2017 року, який було відкладено за клопотанням представника відповідача через неотримання відповідачем копії позовної заяви та доданих документів, що унеможливило підготування до судового засідання.

26 грудня 2017 року від представника позивача надійшла заява про виправлення помилки в тексті позовної заяви (а.с. 46).

17 січня 2018 року ухвалою суду судовий розгляд відкладено за клопотанням представника третьої особи, яка не може взяти участь у справі через виробничу навантаженість.

02 січня 2018 року від представника позивача надійшла заява про виправлення помилки в тексті позовної заяви, а також клопотання про долучення доказів до матеріалів цивільної справи.(а.с. 55).

15 січня 2018 року від представника позивача надійшла заява про долучення доказів до матеріалів цивільної справи (а.с. 107).

19 січня 2018 року від відповідача надійшла заява про виклик свідків, а також заява про долучення доказів до матеріалів цивільної справи (а.с. 127-130).

20 лютого 2018 року в судовому засіданні вирішені клопотання учасників про виклик свідків, долучення доказів до матеріалів цивільної справи, заслухано вступне слово представника позивача, оголошено перерву до 20 березня 2018 року.

20 березня 2018 року в судовому засіданні вирішено клопотання представника позивача про долучення до справи додаткових доказів, виклик додаткового свідка, заслухано вступне слово позивача, відповідача та його представника, а також представника третьої особи, оголошено перерву для виклику свідків.

23 березня 2018 року в судовому засіданні допитані малолітня ОСОБА_8, свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, оголошено перерву для виклику свідка.

29 березня 2018 року в судовому засіданні допитано свідка ОСОБА_15, оголошено перерву до 15 травня 2018 року, яке не відбулося через перебування головуючого судді у нарадчій кімнаті у кримінальному провадженні, судове засідання визначено на 08 червня 2018 року.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, суду пояснила, що вона працює в Китаї, в неї свій бізнес - салон краси, вона орендує квартиру, отримує дохід 14 000 юанів, що є достатнім матеріальним забезпеченням в країні і в еквіваленті на гривні становить приблизно 58 000 грн. на місяць. Дочка буде навчатися в школі з 01 вересня 2018 року, для чого їй необхідно пройти співбесіду. В Кривому Розі вона має зареєстроване місце проживання, але найближчим часом не збирається повертатися в Україну, планує приїжджати з дитиною на канікули.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, суду пояснила, що позивач є громадянкою України, зареєстрована в Україні, з 2011 року перебуває в Китаї, працевлаштована - має свій салон краси, отримує регулярний гідний дохід, і може забезпечити дитину. Вона орендує квартиру, пройшла медичне обстеження. Коли дитині було 3 роки відповідач з дитиною приїхали до Китаю і проживали там приблизно 2 роки, а потім він повернувся з дочкою в Україну. За час перебування в Китаї дівчинка ознайомилася із китайською культурою, традиціями Китаю, проживала і буде проживати в належних побутових умовах, а з 01 вересня 2018 року після проходження співбесіди буде відвідувати школу в Китаї. натомість відповідач має іншу сім'ю, окрім, ОСОБА_12, в нього ще 2 дітей, всі вони проживають в одній квартирі, відповідач працює на шахті, і приділяє мало часу вихованню дитину, і в його відсутність дівчинкою займається дружина відповідача. Позивач зможе забезпечити дитині належний рівень розвитку, має змогу їздити по країнах світу, відпочивати. Однак, цьому перешкоджає небажання батька надати дозвіл на виїзд дитини до Китаю для проживання із матір'ю. На її думку, відповідач не буде позбавлений можливості бачитися з дитиною за допомогою Інтернету, він може приїжджати до Китаю, щоб бачитися з дочкою, крім того, позивач разом із дочкою буде приїжджати в Україну на канікулах.

Відповідач в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, просив відмовити в позові, суду пояснив, що він не згоден на виїзд дитини до Китаю на проживання, ОСОБА_12 матеріально забезпечена, в квартирі всі умови для проживання, у них дружня сім'я, дівчинка знайшла спільну мову з мачухою, дуже любить свою маленьку сестричку, він утримує дочку, має достатню заробітну плату, купує одяг, все необхідне дитині, бере участь у її житті в школі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні, суду пояснила, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого є дочка ОСОБА_10, яка зареєстрована за місцем проживання матері в Україні, але постійно проживає з батьком. Коли позивач виїхала до Китаю працювати моделлю, дівчинка залишилася проживати з батьком, який доглядав дитину, турбувався про неї. Через деякий час він разом із дочкою поїхав до позивача в Китай, де працював тренером дитячої футбольної команди, і поки позивач працювала, дочка постійно перебувала разом з батьком. Проживши рік, відповідач зрозумів, що зберегти сім'ю неможливо, оскільки у позивача пріоритетом була робота, і в червні 2014 року він повернувся з дитиною в Україну, при цьому позивач не заперечувала проти проживання дочки з батьком, це було визначено добровільно за згодою сторін. Відповідач ніколи не перешкоджав спілкуванню матері і дочки, надавав дозволи на виїзд дитини за кордон з метою відпочинку. Зауважила, що законом не передбачено визначення місця проживання в іншій державі без зазначення конкретної адреси, у позивача в іншій країні немає близьких, родичів, вона працює, а тому дитина буде самотня, позбавлена уваги, на теперішній час немає підтвердження про влаштування дитини в навчальний заклад, лише зазначено про проходження співбесіди, позивачем не надано жодного доказу, в якій саме заклад і з якими умовами буде влаштована дитина, дівчина не знає іноземної мови, лише вчить її. Натомість у дівчинці в Україні є сім'я: батько, мачуха, сестра, брат, дідусь та бабуся, з якими вона постійно спілкується, вона навчається, в неї є своє коло друзів та близьких, батько забезпечує належним рівень виховання та матеріального утримання дитини. Наголосила на тому, що коли позивач перебувала в Китаї, саме відповідач займався вихованням дитини, доглядав її. В разі виїзду дитини за кордон батько буде позбавлений спілкування з дочкою, оскільки він не зможе часто їздити до неї в Китай, це матеріально тяжко, в нього відсутнє там житло, де б він міг проживати, крім того викладені в позові вимоги порушують права відповідача, оскільки в разі їх задоволення, мати може поїхати з Китаю в будь-яку іншу країну, і відповідач не буде про це знати. Вважала, що в інтересах дитини, необхідно залишити її проживати в Україні з батьком, а мати зможе приїжджати і спілкуватися з дочкою.

Представник третьої особи в судовому засіданні пояснила, що на комісії органом опіки та піклування було розглянуто питання доцільності проживання дитини з позивачем, на підставі документів, які були надані сторонами, було проведено обстеження побутових умов сторін. Умови проживання за зареєстрованою адресою позивача перевірялися в Кривому Розі, за адресою проживання в Китаї не перевірялися, оглянуті були документи, надані позивачем у перекладі, але повноваження фірми-перекладача не перевірялися, документи не були нотаріально посвідчені, місце навчання дитини в Китаї з'ясовано зі слів позивача. Коли дитина виїжджає за кордон потрібно зазначати конкретно термін і місце. З 14 років дитина може сама визначати місце свого проживання, тому якщо буде надано дозвіл на виїзд на строк до досягнення дитиною 16 років, це буде обмеженням прав дитини самостійно визначати місце проживання. Зауважила, що комісією було визначено доцільність тільки питання проживання дитини з матір'ю, але з урахуванням інтересів дитини, вважала за можливе задовольнити позовні вимоги і надати дозвіл на виїзд дитини для проживання з матір'ю за кордоном.

В судовому засіданні за участі педагога Грищенка Н.Г. та представника служби у справах дітей (представник третьої особи Бондуровської М.В.), за відсутності учасників справи в судовому засіданні, проведено допит малолітнього свідка ОСОБА_8, яка повідомила суду, що їй 8 років, проживає з батьком, в неї є братик та сестричка, яких вона любить, вона була у Китаї та Єгипті з мамою, їй сподобалося, вона б хотіла поїхати з мамою, а до батька приїжджати на канікули, в Китаї школа ліпше, в Україні вона вивчає англійську мову, на питання суду відповідала, що з мамою їй інтересно і весело проводить час. В Кривому Розі навчається, спілкується з бабусею і дідусем, є друзі, декілька двоюрідних братів та сестер.

Після допиту малолітнього свідка педагог, яка була присутня, пояснила, що дитина відповідала без примусу, ніякого тиску на неї не було, дитина почувалася добре, відповідала, відверто, однак, вона, як педагог, повідомила, що ОСОБА_12 боїться образити і маму, і тата.

Допитана в якості свідка ОСОБА_12 суду пояснила, що вона подруга позивача, і коли ОСОБА_1 перебувала в Китаї, вона також там була, бачила помешкання, де проживає позивач, це 2-х кімнатна квартира, яка обладнана для дитини, в той час як вона перебувала в Китаї, ОСОБА_12 ходила в дитячий садок. На теперішній час у позивача інша квартира, яку свідок не бачила. ОСОБА_18 багато працювала - і днем, і ввечері, а тому вона не могла приділяти багато часу дитині. Їй (свідку) відомо, що спочатку до Китаю поїхала ОСОБА_1, відповідач спочатку не хотів їхати, але потім приїхав разом з ОСОБА_12, де він працював тренером, але не кожен день. ОСОБА_1 працювала на той час в клубі кожен день з 23.00 годин до 02.00 вночі, в цей час дитина була з батьком. після того, як відповідач з дочкою повернувся в Україну, дати вона (свідок) не пам'ятає, ОСОБА_1 постійно підтримувала відносини, спілкувалася з дитиною по скапу, вона також надавала матеріальну допомогу на дитину, коли приїжджала в Україні - вона залишала гроші і це свідку відомо зі слів позивача, також зі слів ОСОБА_1 їй відомо, що дитину зараховано до міжнародної школи. На думку свідка, і батько, і мати дуже хороші, обидва піклуються про дочку.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що він є батьком позивача. Ситорони перебували у шлюбі, знімали квартиру, а потім переїхали проживати до нього. Для матеріального забезпечення сім'ї ОСОБА_1 за згодою чоловіка поїхала до Китаю. Спочатку вона була там сама, а потім до неї поїхали чоловік та дочка і перебували в китаї приблизно 1,5 роки. В той час ОСОБА_1 працювала на двох роботах, ОСОБА_6 також працював, але в нього щось не склалося, і вони повернулися до України, і вже назад в Китай ОСОБА_1 поїхала одна, звідки висилала гроші для дитини, але кому саме він не знає, також не знає чим ОСОБА_1 займалася в Китаї. Для виїзду дитини за кордон відповідач надавав дозволи, але були деякі проблеми, оскільки відповідач не дуже хотів, щоб дочка виїжджала. Він (свідок) і його дружина, які є дідом та бабою ОСОБА_12, постійно з нею спілкуються, відповідач дозволяє забирати онуку, яку вони дуже люблять, відповідач ніколи не чинив перешкод у спілкуванні з дитиною ні їм, ні матері. На його думку, він би хотів, щоб ОСОБА_12 залишилася в Україні з сім'єю. В Китаї, окрім матері, нікого з родичів немає.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що вона з 2015 року перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_6 Спочатку вони проживала на зйомній квартирі, а потім переїхали до квартири відповідача. Коли ОСОБА_1 поїхала до Китаю, ОСОБА_6 залишився сам з дочкою, проживання дитини з батьком сторони погодили добровільно. Коли ОСОБА_1 приїжджала в Україну, вона завжди бачилася з дочкою, ніяких перешкод у спілкуванні з дитиною не чинив відповідач, в цей період ОСОБА_12 проживала з мамою в квартирі батька позивача. Також, відповідач надавав дозвіл на виїзди дочки за кордон разом із позивачем. В 2016 році під час такої поїздки були випадки, коли ОСОБА_12 залишалася сама вдома в Китаї, дзвонила батькові - відповідачу і скаржилася, що не може додзвонитися матері. Вона (свідок) перебуває у декретній відпустці по догляду за спільною з відповідачем дитиною, загалом у них 3 дітей, ОСОБА_12 дуже любить свою молодшу сестру, із звідним братом вона знайшла мову, нормальні взаємовідносини в сім'ї, свідок не виділяє нікого з дітей, виховує і доглядає усіх однаково, з ОСОБА_12 дружні стосунки, матеріально сім'я забезпечена, оскільки відповідач працює на шахті. Квартира має 3 кімнати, ОСОБА_12 проживає в одній кімнаті з братом, у кожного своє ліжко, свій стіл, полка. ОСОБА_10 відвідує кружки малювання, танців, самбо, все це оплачується сторонами разом. ОСОБА_1, коли приїжджає в Україну, на свій розсуд купує ОСОБА_12 ті речі, які вважає за потрібне. З Китаю з 2015 року ОСОБА_1 двічі пересилала гроші. Вона (свідок) допускає, що ОСОБА_12 можливо і ліпше було жити з мамою, але не за кордоном, де у дівчинки немає жодного родича, а в Україні багато близьких і друзів, а В Україну ОСОБА_1 приїжджає лише 2-3 рази на рік.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 суду пояснив, що він друг відповідача, давно знає цю родину. Сторони перебували у шлюбі, разом їздили до Китаю, а потім ОСОБА_6 повернувся з ОСОБА_12 в Україну, де проживав разом з дочкою і своєю матір'ю, а ОСОБА_1 повернулася до Китаю, але відповідач був проти її від'їзду. Сторони погодили проживання дочки з батьком, а мама буде забирати ОСОБА_12 на літніх канікулах. Як йому відомо, відповідач завжди надавав дозволи на виїзд ОСОБА_12 за кордон разом з матір'ю, але завжди хвилювався, що ОСОБА_12 не повернеться. ОСОБА_10 завжди доглянута, добре виховується, ніяких перешкод у спілкуванні з дитиною відповідач не чинить. Також, знає, що в 2016 році ОСОБА_12 була у мами в Китаї. До ОСОБА_12 в сім'ї відповідача дуже добре ставлення.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 суду пояснила, що вона є матір'ю відповідача. Сторони перебували у шлюбі. В 2012 році ОСОБА_1 поїхала до Китаю працювати, пробула там 1 рік, а в 2013 році вона (свідок) наполягла на тому, що сім'я повинна бути разом, і ОСОБА_6 з метою зберегти сім'ю поїхав разом з дочкою до Китаю, де знайшов роботу, але йому було складно. 29 квітня 2014 року вона (свідок) їздила в Китай, де пробула біля місяця, побачила умови проживання, які були нормальні. Це була 2-кімнатна квартира. Під час її перебування в Китаї, її невістка була дуже зайнята, і вона її бачила 3-4 рази за весь час, оскільки ОСОБА_1 від'їжджала на фото сесії, а відповідач доглядав дочку, брав її з собою на роботу, до садку ОСОБА_12 не ходила, дівчинці там не подобалося, так її ображали діти. В червні 2014 року сторони разом з дочкою повернулися в Україну, ОСОБА_6 їй повідомив, що дружина його зраджує і він не буде з нею жити в Китаї. ОСОБА_1 поїхала сама в Китай працювати, повідомивши, що буде приїжджати раз на півроку. Один раз позивач забирала ОСОБА_12 до Китаю, і були випадки, коли дочка не могла додзвонитися до мами, яка залишила дівчинку одну вдома, і дитина дуже хвилювалася. 25 листопада 2016 року ОСОБА_1 вислала їй гроші в зв'язку із смертю її (свідка) батька. Із розмови з ОСОБА_12 їй відомо, що вона сумує за мамою, але не бажає їхати в Китай, якщо б вона і жила з мамою, то в Кривому Розі. Зазначила, що що коли дитині було 8 місяців ОСОБА_1 від'їжджала до Туреччині. На думку свідка, дитина повинна проживати з тим з батьків, хто більше буде піклуватися про неї, а в Україні, навіть коли немає батька вдома, ОСОБА_12 доглядає мачуха. Будь-яких перешкод в спілкуванні з дитиною відповідач не чинив позивачу, надавав дозволи на виїзд дочки за кордон з мамою.

Заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд встановив наступне.

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 28 лютого 2009 року по 26 вересня 2016 року, вони є батьками ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копією рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 12 вересня 2016 року, яке набрало законної сили 26 вересня 2016 року, копією свідоцтва про народження ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, батьками записані: ОСОБА_6, ОСОБА_1 (а.с. 14-15).

Сторони є громадянами України, мають зареєстроване місце проживання, що підтверджується копіями їх паспортів, довідка б/н і без дати, видана ОСББ «Жовтень-11» про зареєстроване місце проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1, разом із ОСОБА_11 - основний квартиронаймач, ОСОБА_19 - син, ОСОБА_1 - дочка, ОСОБА_8 - онука (а.с. 24).

З 2011 року позивач ОСОБА_1 перебуває в Народній республіці Китай, де працює, цей факт підтверджується поясненнями учасників, показами свідків, письмовими доказами, зокрема копією паспорту громадянина України на ім'я ОСОБА_1, з відміткою про зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 з 27 травня 2005 року, копією паспорту громадянина України для виїзду за кордон на ім'я ОСОБА_1 (а.с. 10, 16-17);

Малолітня ОСОБА_8 з 2011 року проживала з батьком ОСОБА_6, а в період з ІНФОРМАЦІЯ_1 року по 17 липня 2014 року проживала разом з батьками в Китаї, після чого за згодою батьків проживає з відповідачем ОСОБА_6 по теперішній час, дані обставини визнаються сторонами, а тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню в суді.

Відповідач працює на шахті «Тернівська» ПАТ «Кривбасзалізрудком», за місцем роботи характеризується позитивно, отримує регулярний дохід, що підтверджується копією довідки від 24.10.2017 за № 46, виданої ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» шахта «Тернівська», про працевлаштування ОСОБА_6 на посаді механіка з 03.06.2016 до теперішнього часу, копією виробничої характеристики № 55 на ОСОБА_6, копією довідки від 23.10.2017 за № 2791, виданої ПАТ «Кривбасзалізрудком», про заробітну плату ОСОБА_6, яка за період з квітня 2017 року по вересень 2017 року становила загалом 93798,96 гривень, середній заробіток складає 12312,41 гривень (а.с. 142-144).

ОСОБА_6 перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_13, має спільну з останньою дитину ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_20, ІНФОРМАЦІЯ_5, батьками записані: ОСОБА_6, ОСОБА_13 (а.с. 141).

Відповідач та його сім'я, в тому числі і малолітня ОСОБА_8, проживають в трикімнатній квартирі, співвласником якої є відповідач, за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується копією свідоцтва про право власності, зареєстровано в КБТІ за № 58п-505-505 від 25.03.1994, копією технічного паспорту на вказану квартиру (а.с. 136-138); довідка № 18 від 06.12.2017 про склад сім'ї ОСОБА_6, копією акту від 05.12.2017, складеного мешканцями будинку АДРЕСА_5, підписи яких посвідчені співробітниками ТОВ «УЮТ-2011», (а.с. 136-140).

Малолітня ОСОБА_8 є ученицею Криворізького спеціалізованого навчально-виховного комплексу № 22 з 01.09.2015 по теперішній час, що підтверджується дослідженою в судовому засіданні характеристикою від 11.12.2017 за № 61, в якій зазначено про навчання ОСОБА_8 з 01.09.2015 по теперішній час, про її фізичний стан та інтелектуальні здібності, про участь батьків у житті дівчини (а.с. 81).

Відповідно до вказаної характеристика батько здійснює контроль над успішністю та поведінкою дочки, співпрацює з вчителем і надає організаційну допомогу, оплачує харчування дитини в навчальному закладі, веде всі розрахунки за відвідування дитиною навчальних екскурсій та інших позашкільних заходів, відвідує батьківські збори. За час перебування ОСОБА_8 у навчальному закладі мати відвідала школу декілька разів, дівчинка йшла на контакт з матір'ю спокійно, емоційно позитивно (а.с. 81).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Статтями 76, 78, 79 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Частина 8 зазначеної статті ЦПК визначає, що іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Договором між Україною і КНР у цивільних та кримінальних справах, який був підписаний 31.10.1992, ратифікований 05.02.1993 та набув чинності 19.01.1994, встановлено, що документи, які були складені або засвідчені судом чи іншою компетентною установою однієї договірної сторони, дійсні при наявності підпису та офіційної печатки. У такому вигляді вони можуть прийматися судом або іншою компетентною установою другої договірної сторони без легалізації. Офіційні документи однієї договірної сторони мають доказову силу офіційних документів і на території другої договірної сторони (стаття 29).

З огляду на зазначені положення суд визнає недопустимими докази, надані стороною позивача, а саме:

копія ліцензії на ведення господарської діяльності ОСОБА_1 на період з 23 березня 2017 року по 22 березня 2047 рік в перекладі з китайської (а.с. 21);

копія довідки без номеру і без дати в перекладі з китайської мови, в якій підтверджується, що ОСОБА_1 працює в компанії «Сямень Во Бюті Салон» в якості директора з 20.06.2017 по теперішній час, щомісячна заробітна плата за період з 01.09.17 по 01.12.2017 становить 42000 юанів (а.с. 66);

копія свідоцтва про медичний огляд № 04100030 Міжнародного медичного центру Сямень від 10.04.2017 на ім'я ОСОБА_1 в перекладі з китайської мови (а.с. 68);

копія договору оренди приміщення від 15.12.2017 в перекладі з китайської мови, укладений між ОСОБА_23 та ОСОБА_1, щодо приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_6 на термін з 19.05.2018 по 18.05.2019 (а.с. 73-74);

копія документу в перекладі з китайської та англійської мови , в якому зазначено прізвище ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, медичні показники (а.с. 76);

копія документу від 03 січня 2018 року, виданого Шанхайською об'єднаною міжнародною школою Сямень, в перекладі з китайської мови, про те, що ОСОБА_8 подала заяву до школи та пройшла відео співбесіду в серпні 2017 року. Після успішного проходження співбесіди, вона буде зарахована на період з вересня 2018 року, остаточне рішення про зарахування до класу буде прийнято після особистого спілкування. Школа прийме рішення щодо надання місця за результатами співбесіди (а.с. 112);

копія звіту про умови проживання від 03.01.2018 (в перекладі з китайської мови), складений щодо приміщення квартири за адресою: АДРЕСА_6, і засвідчений ОСОБА_24, який підвердив, що цей звіт чесно засвідчує умови в орендованому приміщенні (а.с. 118-120);

копія підтвердження надання послуг без номеру і без дати (в перекладі з китайської мови), в якому зазначено про відновлення дозволу на працевлаштування ОСОБА_1 (а.с. 163-165);

копія договору про надання послуг (в перекладі з китайської мови), укладений 01.03.2017 між Венско Інвестмент Консалтанскі Ко.ЛТД і ОСОБА_1 з питань заснування та отримання дозволу роботу компанії WFOE у місті Сямень провінції Фуцзянь, Китай (а.с. 168-169);

копія заяви ОСОБА_1 на отримання дозволу на роботу для іноземця № НОМЕР_1 від 13.03.2018 (в перекладі з китайської та англійської мови), в якій зазначено запланований термін роботи в Китаї 13.04.2017-12.04.2022 на посаді генерального директора (а.с. 173-176).

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до положень ст. 12 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що її стосується, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Аналогічні положення викладені у ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996 року), яка зобов'язує суд надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу.

Незважаючи на те, що малолітній ОСОБА_8 виповнилося 8 років, суд заслухав дитину в судовому засіданні, яка пояснювала, що їй 8 років, проживає з батьком, в неї є братик та сестричка, яких вона любить, вона була у Китаї та Єгипті з мамою, їй сподобалося, вона б хотіла поїхати з мамою, а до батька приїжджати на канікули, в Китаї школа ліпше, в Україні вона вивчає англійську мову, на питання суду відповідала, що з мамою їй інтересно і весело проводити час. В Кривому Розі навчається, спілкується з бабусею і дідусем, є друзі, декілька двоюрідних братів та сестер.

Таким чином, малолітня ОСОБА_12 висловила бажання проживати з мамою, але з урахуванням її віку, а також пояснення педагога, яка була присутня при допиті малолітньої, і зауважила, що ОСОБА_12 боїться образити і батька, і мати, а також враховуючи обставини, які були встановлені судом, зокрема щодо наявності в Україні у дитини родичів і близьких, можливість безкоштовного навчання, відвідування позашкільних закладів, суд не може покласти в основу судового рішення тільки згоду дитини на проживання з одним з батьків, оскільки, на думку суду, це не буде відповідати інтересам, в першу чергу, дитини з огляду на наступне.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним ( п. п. 94-102. рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року ( заява № 10383/09).

Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulingerand Shuruk v. Switzerland), ( заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв'язки дитини з її сім'єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім'я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв'язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім'ю.

З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров'ю та розвитку дитини.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнята резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, де вказано, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов'язком батьків діяти в інтересах дитини.

Вирішуючи позов в частині визначення місця проживання дитини, суд бере до уваги, що відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Місцем проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні.

Отже, суд дійшов висновку, що позов в частині визначення місця проживання дитини разом із матір'ю без зазначенням конкретної адреси проживання, а також за відсутності доказів про забезпечення позивача і дитини в іншій державі належними умовами, наявністю житла, джерела доходу та засобами для існування, доказів про забезпечення дитини місцем навчання, а також, враховуючи соціальні та родинні зв'язки дитини в Україні, зокрема дитина має багато родичів, близьких, навчається, відвідує позашкільні заклади, матеріально забезпечена, проживає в задовільних умовах, з її слів любить свою сім'ю, є необґрунтованим і не підлягає задоволенню з зазначених вище підстав.

При цьому, суд не погоджується із висновком органу опіки і піклування про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини з матір'ю, з огляду на його необґрунтованість, оскільки він зроблений на підставі неналежних письмових доказів, а також без визначення конкретної адреси місця проживання дитини, що порушує інтереси останньої.

Крім того, відмовляючи в позові в цій частині суд бере до уваги, що під забороною розлучення дитини з своєю матір'ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі матері прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини, а отже суд ніяким чином не обмежує права ОСОБА_1 брати участь у вихованні дочки, її забезпеченні.

Вирішуючи позов в частині надання дозволу на виїзд на тимчасове місце проживання дочки за кордон, в країну Народна Республіка Китай, до досягнення нею 16-річного віку без згоди та супроводу батька на термін з моменту винесення судового рішення, що набере законної сили, до ІНФОРМАЦІЯ_1 року, суд виходить з наступного.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення, а не встановлює постійне місце проживання дитини за межами України. Надання дозволу на виїзд за межі України малолітньої дитини з її матір'ю на постійне місце проживання до іншої країни без згоди та супроводу батька суперечить положенням цього Закону та статтям 141, 153, 157 СК України.

Внаслідок виїзду дітей за межі України на постійне місце проживання батьки таких дітей будуть позбавлені можливості брати участь у їх вихованні та особистому спілкуванні з ними, що порушує рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей.

Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків відносно виховання дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року.

ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом, просила надати дозвіл на виїзд дитини на тимчасове місце проживання дочки за кордон, в країну Народна Республіка Китай, до досягнення нею 16-річного віку без згоди та супроводу батька.

В даному випадку такий виїзд дитини не носить тимчасового характеру, не пов'язаний з відпочинком і оздоровленням, а має на меті визначення місця проживання дитини та еміграцію, що суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини, а також положення ст. 160 СК України, яка надає право дитині, яка досягла 14-річного віку самостійно визначити своє місце проживання.

Отже, суд, враховуючи наведене, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову і в цій частині.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України в зв'язку із відмовою в позові понесені позивачем судові витрати не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись Конвенцією про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, Європейською конвенцією про здійснення прав дітей, ст.ст. 141, 153, 157, 160 СК України, ст. 313 ЦК України, Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, ст. ст. 3, 12, 13, 76, 78, 79, 95, 141, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_6, третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Покровської районної в місті Кривому Розі ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, визначення місця проживання дитини - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 18 червня 2018 року.

Суддя: О. В. Колочко