Номер провадження: 22-ц/785/6131/18
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних

справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Калараша А.А., Погорєлової С.О.

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 травня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, визначення порядку користування, вселення, стягнення коштів та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою власністю, стягнення грошових коштів -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, який в подальшому уточнив та просив визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ним право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1, визначити порядок користування вказаною квартирою, шляхом виділення в користування позивачу кімнату площею 15 кв.м. та прилеглої до неї лоджії (балкону), в користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кімнату площею 18 кв.м., підсобні приміщення: кухню -20 кв.м., коридор - 12 кв.м., туалет, ванну кімнату залишити в загальному користуванні ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом вселення позивача в спірну квартиру, стягнути з відповідачки грошові кошти в сумі 457234,50 гривень та еквівалент 27122,00 доларів США у гривні за курсом НБУ на момент винесення рішення суду, а також стягнути судові витрати. При цьому, ОСОБА_2 посилається на те, що під час шлюбу з ОСОБА_3 була придбана квартира АДРЕСА_1 яка є спільною власністю подружжя, однак відповідачка чинить перешкоди у розпорядженні та користуванні спільним майном. Також позивач зазначив, що під час шлюбу сторони спільно накопичили значні суми грошових коштів, які ОСОБА_3 добровільно поділити відмовляється, приховує їх існування та використовує не в інтересах сім'ї, а тому ОСОБА_2 вимушений звернутись до суду з даним позовом.

В свою чергу ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, який вподальшому уточнила та просила визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою власністю відповідачки, а також просила встановити порядок виконання рішення, шляхом зобов'язання ОСОБА_3 виплатити ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 33419,85 гривень, після отримання гарантованого відшкодування за вкладом в АТ «Імексбанк» від фонду гарантування вкладів фізичних осіб. При цьому посилається на те, що спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_3 і не є спільною власністю подружжя. Щодо коштів які залишились на рахунку в «Імексбанк» відповідачка просить зобов'язати її сплатити за вирахуванням заборгованості за аліментами та додатковими витратами на дитину.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 07 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено частково.

Визнано об'єктом спільної сумісної власності подружися квартиру АДРЕСА_1.

В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано право власності ОСОБА_2 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано право власності ОСОБА_3 на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 3500 гривень

Стягнути зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3776і,40 гривень.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 травня 2018 року в частині відмови в задоволенні заявлених ним вимог та ухвалити в цій чстині нове судове рішення, яким поділити частки у квартирі між сторонами порівну, визначити порядок користування квартирою відповідно до запропонованого позивачем варіанту та вселити позивача у квартиру, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

В частині задоволення судом вимог ОСОБА_2 та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 рішення суду сторонами та іншими особами не оскаржено і тому в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1)неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2)недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3)не відповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4)порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. З цієї статті.

Порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:

1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими; 3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи позов частково, відступаючи порядку поділу спільної сумісної власності подружжя від рівності часток та визнаючи за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину квартири та за ОСОБА_3 право власності на 2/3 частини квартири, відмовляючи у визначенні порядку користування квартирою та у вселенні ОСОБА_2 у спірну квартиру, суд першої інстанції виходив з того, що:

-за рішенням Київського райсуду м.Одеси від 28.03.2016 року визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 з матір'ю ОСОБА_3, рішенням Київського райсуду м.Одеси від 22.12.2016 року стягнуті аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 в розмірі 844,50 гривень та додаткові витрати в розмірі 2873,60 гривень, однак аліменти та додаткові витрати, які фактично є недостатніми для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування, позивачем не сплачуються, в зв'язку з чим на даний час існує заборгованість у розмірі 18074,60 гривень, а тому суд вважає, що частка майна дружини може бути збільшена, а вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1, задоволені частково - в розмірі 1/3 частині;

-позивачем не доведено про неможливість поділу квартири АДРЕСА_1 в натурі;

-в квартирі ніхто не проживає у зв'язку з здійсненням ремонтних робіт, умов для можливості проживати з мололітньою дитиною не має, перешкод у вселенні ОСОБА_2 в спірну квартиру не має.

Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:

25 листопада 2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб, який рішенням Київського райсуду м. Одеси від 28 квітня 2015 року розірваний.

Від шлюбу є малолітня дитина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Сторони проживали в АДРЕСА_2.

В квітні 2012 року ОСОБА_3 з дитиною повернулась до України, а в серпні 2013 року ОСОБА_2 також приїхав до України.

Сторонами визнано та відповідно до ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені з 05 жовтня 2014 року.

13 січня 2014 року на ім'я відповідачки була зареєстрована квартира АДРЕСА_1.

Набувши обґрунтованого висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки відповідач не спростувала презумпцію, передбачену ч.2 ст.60 СК України, суд в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя відступив від рівності часток у праві власності на підставі ст. 70 СК України.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України, ч. З ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором - ч.ч. 1,3 ст.70 СК України.

Відповідач, надаючи заперечення проти вимог позивача щодо поділу майна у рівних частках та вимагаючи відступу від рівності часток посилалася на те, що батько ухиляється від сплати призначених судом аліментів, не приймаз участьі в утриманим дитини, яка повністю і на достатньому рівні забезпечується за рахунок матері.

Враховуючи, що відповідно до ч.З ст.70 СК України частка одного з подружжя може бути збільшена за умови, якщо розмір аліментів є недостатній для розвитку та лікування дитини, такі обставини в судовому засіданні не встановлені.

Дана норма може застосовуватися, коли рівень забезпеченості дитини, в тому числі і з урахуванням аліментів, не відповідає достатності для її розвитку та лікування.

Розмір аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_5 в сумі 844,50 грн, визначений рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.12.2016 року.

Даний розмір аліментів, як недостатній для розвитку та лікування неповнолітнього сина ОСОБА_4, ОСОБА_3 не оспорювався.

Заборгованіть за аліментами на час розгляду справи була незначною (18074,60 коп. грн. при поділі квартири вартістю 599 400 грн., яку зазначає ОСОБА_3 у зустрічному позові т. 1 а. с. 143), що не є достатньою підставою для відступлення від засад рівності часток подружжя з ? (-300 000 грн.) до 1/3 (-200 000), тобто на 1/6 частини (близько 100 000 грн.)

Сама ОСОБА_3 в особі своїх представників також стверджує, що дитина на достатньому рівні забезпечується за рахунок матері, з якою визначено місце проживання дитини.

Тому підстав для застосування ч. З ст.70 СК України не встановлено.

Згідно з ч. 2 ст, 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, а й випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч.І ст.60 СК). Рішення суду повинне містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя в спільному майні.

Будь-яких належних, допустимих і достатніх доказів про протиправну поведінку позивача по віношенню до сім ї, сімейного майна, сімейних інтересів та щодо утримання дитини, ОСОБА_3 до суду не представлено.

Сама по собі наявність заборгованості по аліментах беззаперечно не свідчить про ухилення від участі в утриманні дитини (дітей).

Позивач зокрема зазначає, що він не будучи громадянином України, досяг передпенсійного віку, має труднощі з працевлаштуванням в Україні, у зв'язку з затягнувшимся спором вимушений тривалий час витрачати кошти на оренду житла, користуючись в останній час грошовою допомогою від своїх друзів. Все вказане в значній мірі погіршило його майновий стан і обмежило його фінансові можливості. Проте він ніколи не ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків, бажав і бажає, щоб син проживав разом з ним.

Враховуючи відсутність належних доказів, які спростовують пояснення позивача і підтверджують існування обставин, передбачених ч. 2 ст. 70 СК України, у суду першої інстанції інстанції не було правових підстав для відступлення від рівності часток подружжя при поділі квартири, яка є спільною сумісною власністю.

Тому в цій частині рішення не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення, яким порядку поділу спільної сумісної власності подружжя слід визнати право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та визнати право власності ОСОБА_3 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.. тобто у рівних частках.

Крім того, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов (п. 14. Постанови пленуму Верховного Суду України «Про захист права приватної власності» № 20 від 20.12.1995 року).

Одними з загальних засад цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність.

Оскільки спірна квартира знаходиться у багатоквартирному будинку з чітко визначеним метражем та кількістю приміщень, що входять до її складу, а саме дві жилі кімнати, коридор, кухня, ванна кімната, туалет, то виходячи з критерію розумності, у суду виходячи з критерію розумності не було підстав вважати можливим виділ частки (поділ часток) 2-х співвласників внатурі, тобто на дві окремо ізольовані квартири з окремими входами, кухнями, коридорами, ванними кімнатами та туалетами.

Відмовляючи у задоволенні вимог про встановлення порядку користування спірною квартирою, суд пославшись на відсутність доказів можливості її поділу внатурі на 2 самостійні квартири, фактично усунувся від вирішення спору між співвласниками, які не можуть такий порядко встановити самостійно і добровільно.

Тобто якщо декілька власників приміщення не можуть домовитися між собою стосовно порядку користування приміщенням, такий порядок може бути встановлений судовим рішенням за позовом одного із співвласників.

Тому рішення суду першої інстанції в цій частині не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення.

Ухвалюючи власне рішення в цій частині вимог апеляційний суд, враховує інтереси особох співвласників та дитини, і погоджується з запропонованим позивачем варіантом визначення порядку користування квартирою та виділенням йому в користування кімнату площею 15 кв.м. та

прилеглу до неї лоджію (балкон), виділенням в користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 2005 року народження - кімнату площею 18 кв.м. та залишенням в загальному користуванні сторін та неповнолітнього ОСОБА_4 2005 року народження підсобних приміщень: кухню -20 кв.м., коридор - 12 кв.м., туалет, ванну.

Судова колегія вважає даний варіант фактично єдиним розумним і справедливим, оскільки позивач претендує на кімнату меншої площі і, крім того, не проти користування його кімнатою разом з ним неповнолітнім ОСОБА_4 2005 року народження.

Також позивач просив усунути йому перешкоди у користуванні спірною квартирою, мотивуючи це тим, що відповідач замінили вхідні двері. Ключів від вхідних дверей в нього немає у тому він позбавлений доступу до квартири.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

З урахуванням обставин справи та вимог законодавства, судова колегія не погоджується з висновком райсуду про відмову у задоволенні вимог про усунення перешкод позивачу у користуванні квартирою та вселення його у квартиру з посиланням на відсутність можливості проживання там з дитиною, не закінчення у повному обсязі ремонтних робіт та відсутності перешкод у вселенні позивача в спірну квартиру.

Районний суд визнавши позивача співвласником квартири, безпідставно відмовив йому у захисті гаратованого йому права мати доступ та користуватися належним йому житлом. Відповідач не довела відсутність створення перешкод позивачу у доступі у квартиру та відсутності перешкод у користуванні квартирою.

При таких обставинах право власності позивача підлягає судовому захисту.

Тому рішення суду першої інстанції в цій частині не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухвалення в цій частині нового судового рішення про усунення перешкод в користуванні власністю та вселення ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1.

Судова колегія звертає увагу, що хоча позивач зазначив про незгоду з рішенням суду в частині відмови у задоволенні всіх заявлених ним вимог, проте фактично просив ухвалити нове судове рішення в частині поділу часток між співвласниками у квартирі порівну, в частині визначення порядку користування квартирою та усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення його у квартиру. Позивач не зазначив в апеляційній скарзі про ухвалення нового судого рішення в частині відмови про стягнення з відповідача грошових коштів, про які ним були заявлені позовні вимоги. Також в апеляційній скарзі позивач взагалі не навів жодного доводу з цього приводу. При таких обставнах немає підстав для зміни рішення районного суду в цій частині.

У відповідності до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається при поданні апеляційної скарги сплачено 5481 грн. (3654*150%)

Апеляційним судом задоволені обидві немайнові вимоги - про визначення порядку користування квартирою та про усунення перешкод шляхом вселення. З 2-х майнових вимог (визнання права власності на частку у квартирі та про стягнення коштів ) апеляційним судом задоволено одну.

Позивачем позов до суду подано у 2014 році, коли судовий збір обчислювався від мінімальної заробітної плати, яка на той час становила 1218 грн. Немайнові вимоги обкладалися за ставкою 0,4 від 1218 грн, тобто по 551 грн.20 коп. Тому 5481-551,2-551,2 =4378,60 грн. Оскільки з 2-х заявлених майнових вимог задоволено одну, вказана сума має ділитися пополам, тобто 4378,60/2=2189,30 грн.

До вказаної суми слід додати судовий збір задоволених немайнових вимог, тобто 2189,30+551,20+551,20 =3291,70 грн.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, апеляційний

суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 травня 2018 року в частині поділу ідеальних часток у праві власності на квартиру, про відмову у задоволенні вимог про визначення порядку користування квартирою та в усуненні перешкод у користуванні власністю шляхом вселення у квартиру - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати право власності ОСОБА_3 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 та виділити:

-в користування ОСОБА_2 кімнату площею 15 кв.м. та прилеглу до неї лоджію (балкон);

-в користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4, 2005 року народження - кімнату площею 18 кв.м.;

-підсобні приміщення: кухню -20 кв.м., коридор - 12 кв.м., туалет, ванну кімнату - залишити в загальному користуванні ОСОБА_2, ОСОБА_3 та неповнолітнього сина ОСОБА_4, 2005 року народження.

Усунути перешкоди в користуванні власністю та вселити ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 травня 2018 року в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_2 про стягнення коштів - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3291 грн. 70 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17.09.2018 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.А. Калараш

С.О. Погорєлова