Постанова

Іменем України

31 травня 2018 року

м. Київ

справа № 324/1102/16-ц

провадження № 61-18923св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Гірничодобувна компанія «Мінерал»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Гірничодобувна компанія «Мінерал» на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 01 грудня 2016 року у складі судді Іванченка М. В. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 09 березня 2017 року у складі суддів: Маловічко С. В., Кочеткової І. В., Гончар М. С.,

встановив:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом, у якому просила поновити її на посаді заступника генерального директора з комерції товариства з обмеженою відповідальністю «Гірничодобувна компанія «Мінерал», стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 09 червня 2016 року, а також компенсацію за заподіяну їй моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 19 лютого 2016 року її було призначено виконуючим обов'язки заступника генерального директора з комерції, а наказом від 18 квітня 2016 року - заступником генерального директора з комерції товариства з обмеженою відповідальністю «Гірничодобувна компанія «Мінерал».

Наказом від 08 червня 2016 року її було звільнено із займаної посади на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Своє звільнення вважала безпідставним і незаконним, оскільки прогулу вона не вчиняла, не була відсутня на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин.

Зазначала, що вона дійсно була відсутня на робочому місці у другій половині дня 25 травня 2016 року, проте, відсутність становила менше 3 годин та пояснюється поганим самопочуттям, що підтверджується відповідною довідкою лікаря. Крім того, вона отримала попередню згоду керівництва на відвідання лікарні.

Звільнення було проведене з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки їй не була надана можливість пояснити обставини вчинення дисциплінарного проступку та можливість ознайомитися із поясненнями начальника відділу збуту і забезпечення виробництва ОСОБА_5, економіста зі збуту ОСОБА_6, та начальника служби охорони та пожежної безпеки ОСОБА_7, пояснення яких були покладені в основу наказу про звільнення.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 01 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 09 березня 2017 року, позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді заступника генерального директора з комерції товариства з обмеженою відповідальністю «Гірничодобувна компанія «Мінерал».

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Гірничодобувна компанія «Мінерал» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 100 962 грн 32 коп. та 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

В решті вимог відмовлено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що в даному випадку не мав місце прогул, оскільки позивач була відсутня на роботі менше трьох годин та її відсутність була обумовлена поважними причинами. Крім того, відповідач не вжив заходів для захисту прав позивача, не надавши їй достатньо часу для надання пояснень щодо відсутності на робочому місці. Враховуючи ці обставини, суд дійшов також висновку про стягнення на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також компенсації на відшкодування моральної шкоди.

У касаційній скарзі, що надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у квітні 2017 року, товариство з обмеженою відповідальністю «Гірничодобувна компанія «Мінерал» просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 29 травня 2017 року у справі № 324/1102/16-ц відкрито касаційне провадження, витребувано справу із суду першої інстанції.

У статті 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 554/12703/13-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на основі типових правил.

Згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Таким чином, прогулом можна вважати відсутність працівника на робочому місці протягом трьох і більше годин без поважних причин.

Натомість, дослідивши матеріали справи, суди попередніх інстанцій, встановили, що позивач мала поважні причини відсутності на робочому місці, оскільки відвідувала лікаря, яка діагностувала симптоматику гострого захворювання, що передбачала госпіталізацію.

За положеннями частини першої статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Такі пояснення від позивача відібрані не були, у зв'язку з чим вона була позбавлена можливості пояснити свою відсутність на робочому місці і надати докази поважності причин відсутності.

Доводи касаційної скарги зводяться до оцінки довідки медичної установи, якою позивач підтвердила причини своєї відсутності на робочому місці, та показань свідків про період такої відсутності. Проте, переоцінка доказів не входить до компетенції касаційного суду.

Посилання у касаційній скарзі на те, що судами порушено норми статті 235 ЦПК України при присудженні оплати за час вимушеного прогулу та неврахування заробітної плати за місцем нової роботи, колегія суддів також відхиляє, оскільки апеляційним судом вказані обставини перевірялися і, згідно з даними трудової книжки, запис про подальше працевлаштування позивача - відсутній.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про те, що судові рішення постановлені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 01 грудня 2016 року та ухвали апеляційного суду Запорізької області від 09 березня 2017 року, оскільки рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Гірничодобувна компанія «Мінерал» залишити без задоволення.

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 01 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 09 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат