Постанова

Іменем України

17 травня 2018 року

м. Київ

справа № 755/28633/14-ц

провадження № 61-25739 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;

представник відповідача- ОСОБА_6;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року у складі судді Савлук Т. В. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 1 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Оніщука М. І., Українець Л. Д., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення суми вкладу, відсотків, інфляційних втрат та відшкодування шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що він є клієнтом банку з червня 2012 року, коли у м. Ялта Автономної Республіки Крим отримав карту ПАТ КБ «ПриватБанк». 19 серпня 2013 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» через систему Internet Banking Приват24 відкрито договір строкового вкладу (Депозит плюс) № НОМЕР_1 на 366 днів на суму 11 тис. грн зі сплатою 19 % річних терміном до 20 серпня 2014 року.

11 березня 2014 року він звернувся до відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Києві про дострокове повернення вкладу, на що працівник банку запропонувала йому не закривати депозит, а отримати картку «Gold» з перерахуванням коштів на нову картку, на що він погодився.

17 березня 2014 року він виявив, що з його карткового рахунку зникли 5 500 грн кредитних коштів та 11 тис. грн, які були внесені ним за договором вкладу та нараховані на них відсотки приблизно у розмірі 990 грн. Починаючи з 20 квітня 2014 року він неодноразово звертався до відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Києві, однак отримував лише письмові повідомлення з проханням зачекати з відповіддю на його заяви, а також надати довідку про відкритий на його ім'я депозит. Банк кошти не повернув, чим протиправно позбавив його права на користування ними. Такими неправомірними діями йому було завдано майнової та моральної шкоди.

З урахуванням викладеного, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь 34 695 грн 22 коп., з яких: сума вкладу з нарахованими процентами та інфляційними втратами станом на 20 травня 2016 року у розмірі 30 669 грн 94 коп.; сума понесених матеріальних збитків у розмірі 3 525 грн 28 коп.; 500 грн на відшкодування моральної шкоди.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано оригіналів договору, квитанцій або іншого документа на підтвердження того, що між сторонами спору існують правовідносини щодо банківського вкладу, як і не надано доказів, які б підтверджували розмір вкладу, заборгованість за вкладом та відсотках.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 1 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами наявність у сторін договірних відносин та, як наслідок, наявність підстав для стягнення депозитних коштів, відтак, відсутні підстави і для стягнення моральної шкоди. При цьому суд керувався статтею 1059 ЦК України, Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, та правовою позицією Верховного Суду України щодо дотримання письмової форми договору банківського вкладу.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що саме банк має надати інформацію по вкладу, проте відповідач від надання таких доказів ухиляється та відмовляється від довідок, які ж сам і надав. Суд не прийняв до уваги, що позивач є громадянином України, зареєстрований та постійно мешкає у м. Києві, де і отримував картку ПАТ КБ «ПриватБанку», з якої зникли депозитні кошти, а всі відділення ПАТ КБ «Приватбанк», у тому числі і Кримський філіал банку діють не у власних інтересах, а в інтересах ПАТ КБ «Приватбанк». Суд не взяв до уваги, що договір було укладено і не розірвано, а ПАТ КБ «Приватбанк» фактично продовжує користуватись його коштами. Суди не перевірили наявності грошових коштів на рахунках позивача, нарахування відсотків, строки договорів, наявність договорів банківського вкладу тощо. Суд проігнорував всі клопотання ОСОБА_4 про витребування доказів, які є важливими для розгляду справи, а сам він отримати їх не мав змоги, так як банк ухиляється від їх надання.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору.

Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Аналіз норми статті 1059 ЦК України, пункту 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, пунктів 1.8, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, пункту 2.9 глави 2 розділу ІV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174, свідчить про таке.

Відтак, письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом системи автоматизації банку.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 29 січня 2014 року № 6-149цс13, від 29 жовтня 2014 року № 6-118цс14, від 21 вересня 2016 року № 6-997цс16.

Судом встановлено, що згідно позовних вимог ОСОБА_4 19 серпня 2008 року уклав договір банківського вкладу у відділенні м. Ялта Автономної Республіки Крим ПАТ КБ «ПриватБанк».

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, виконавши вимоги частини четвертої статті 338 ЦПК України 2004 року про те, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, дійшли правильного висновку про те, що позивачем не надано оригіналу договору банківського вкладу та будь-яких інших документів, що підтверджувало б укладення депозитного договору та внесення грошових коштів на рахунок банківської установи для зарахування на його рахунок, що є його процесуальним обов'язком у силу статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, а наданий ним витяг з системи Internet Banking Приват24 не є підтвердженням укладання депозитного договору у розмінні частини першої статті 1059 ЦК України.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 1 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк