Номер провадження: 22-ц/785/1011/18
Номер справи місцевого суду: 1527/8567/12
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Бєляєвої А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення та вселення, за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03.03.2016 року, ухваленого суддею Попеляшковим О.С.,

встановив:

31.05.2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги тим, що не підписував договір купівлі-продажу домоволодіння під №30 з надвірними господарчими будівлями і спорудами, що знаходиться по вул. Стельмаха м. Одеси, укладений за № 98/1135 17.08.1998 року на Одеській універсальній товарній біржі, так як знаходився у місцях позбавлення волі, а його мати, як йому стало відомо, відсутня за місцем проживання з 2001 року, місце перебування по цей час невідоме. Зазначений договір купівлі продажу був визнаний дійсним рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області та ОСОБА_2 було рішенням цього суду визнано таким, що втратив користування житлом, після чого спірне домоволодіння за нотаріально посвідченим договором було продано відповідачу ОСОБА_4 Враховуючи вищенаведене, посилаючись на положення ст. ст. 330, 388 ЦК України, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 просив суд: витребувати спірне домоволодіння із незаконного володіння ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 та повернути зазначене домоволодіння у його власність та власність його матері ОСОБА_9; визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 17.08.1998 року, укладений між членами Одеської універсальної товарної біржі «Джіп» ОСОБА_6 та ОСОБА_9, ОСОБА_2; виселити ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 з зазначеного домоволодіння; зобовязати ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 звільнити зазначене домоволодіння від свого майна, усунути всі перешкоди для ОСОБА_2 в користуванні його власністю домоволодінням № 30 по вул. Стельмаха (колишня Менжинського) в м. Одесі; вселити ОСОБА_2 в зазначене домоволодіння.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03.03.2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 17.08.1998 року, в частині відчуження ОСОБА_2 1/2 частини будинку № 30 по вул. Стельмаха у м. Одесі ОСОБА_10, посвідчений Одеською універсальною товарною біржою GIP № 98/1135. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_4 1/2 частини будинку № 30 по вул. Стельмаха у м. Одесі на користь ОСОБА_2 Вселено ОСОБА_2 у домоволодіння № 30 по вул. Стельмаха у м. Одесі. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_4 та представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 подали апеляційні скарги, в яких посилалися на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права.

ОСОБА_4 просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені заявлених ОСОБА_2 позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що у неї викликає сумнів достовірність твердження позивача про те, що відчуження домоволодіння 03.07.1998 року, тобто приблизно через 30 робочих днів після того, як позивач перший раз почав відбувати покарання у вигляді позбавлення волі, здійснилося без його згоди. Крім того в подальшому він, після виходу на свободу, на протязі 2 років (до другого його засудження), поживав в домоволодінні не маючи на руках документів, підтверджуючих його право власності, та не знаючи про те, що в 1998 році домоволодіння було продане.Також ОСОБА_4 звертає увагу на те, що визнаючи недійсним спірний договір купівлі-продажу 1/2 частини будинку, районним судом не враховано те, що предметом зазначеного договору була не 1/2 частина домоволодіння, а ціле домоволодіння, що належало позивачу та його матері - ОСОБА_9 ОСОБА_9 особисто підписала даний договір та в процесі слухання справи не заявляла вимог щодо визнання його недійсним. Тобто судом визнаний недійсним правочин (що тягне за собою застосування двосторонньої реституції) і в той же час суд витребує майно з незаконного володіння, тобто застосовує віндикацію одночасно з реституцією, що, на думку ОСОБА_4, є порушенням норм діючого законодавства України.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення заявлених ОСОБА_2 уточнених позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 обґрунтовує тим, що, судом першої інстанції не враховано те, що рішення суду, на підставі якого ОСОБА_6 отримала право власності на спірне домоволодіння, є підробленим, факти, що викладені в зазначеному рішенні суду, в тому числі факти, що мають преюдиціальне значення, ніколи не розглядались та не встановлювались Великомихайлівським районним судом Одеської області, що підтверджується матеріалами кримінального провадження, дослідженими в ході розгляду справи. Про інші підстави виникнення права власності на домоволодіння у ОСОБА_6 документах, що були оглянуті в судовому засіданні, не зазначено. В тому числі, не зазначено як про підставу виникнення права власності у ОСОБА_6 про біржовий договір купівлі-продажу нерухомого майна за № 98/1135, оригінал якого не було досліджено судом. Ксерокопія вищезазначеного договору, що є в матеріалах цивільної справи, якщо припустити, що цей договір мав місце, свідчить про те, що даний біржовий договір був укладений під час, коли ОСОБА_2 відбував кримінальне покарання, тому біржовий договір є підробленим. Також є підробленим рішення суду, яким ОСОБА_9 і ОСОБА_11 визнані такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. ОСОБА_8 зазначає, що обставини укладення договору купівлі-продажу спірного домоволодіння між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 свідчать про те, що у ОСОБА_4 були всі підстави сумніватися в добросовісності ОСОБА_6 тому, на думку ОСОБА_8, ОСОБА_4 не є добросовісним набувачем права власності на спірне домоволодіння. Враховуючи те, що матеріали справи не містять доказів того, що біржовий договір в частині його укладення між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 відповідав всім умовам укладеного договору, ОСОБА_8 вважає, що спірний договір повинен бути визнаний недійсним в цілому.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 25.04.2016 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03.03.2016 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.10.2017 року рішення апеляційного суду Одеської області від 25.04.2016 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення апеляційного суду Одеської області, суд касаційної інстанції виходив з того, що відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд, пославшись на те, що до участі у справі не залучено ОСОБА_9 у порушення вимог ст. 212214, 303, 316 ЦПК України не перевірив чи порушено права ОСОБА_9, яка була співвласником спірного домоволодіння, до суду з позовом про визнання оспорюваних ОСОБА_2 договорів купівлі-продажу вказаного нерухомого майна не зверталась, судові рішення не оскаржувала, дійшов передчасних висновків про необхідність залучення її до участі у справі. Разом з тим апеляційний суд не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції та фактично ухилився від вирішення справи по суті.

Відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обовязковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційних скарг, судова колегія вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Частково задовольняючи позов, суд встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Судом установлено і матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_2 на праві власності відповідно до договору №18644 купівлі-продажу нерухомого майна від 12.06.1997 року, посвідченого на Одеській товарній біржі, належало домоволодіння №30 з надвірними господарчими будівлями та спорудами, яке знаходиться по вул. Менжинського у м. Одесі, що було зареєстровано в КП ОМБТІ та РОН (т.1 а.с.19-21, 104).

17.08.1998 року на Одеській універсальній товарній біржі «Джип» між продавцями ОСОБА_2, ОСОБА_9 та покупцем ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №98/1135 відносно домоволодіння під №30 з надвірними господарчими будівлями і спорудами, що знаходиться по вул. Менжинського м. Одеси (т.1 а.с. 16-18).

Разом з тим ОСОБА_2 в період з 03.07.1998 року по 07.08.2001 року знаходився в місцях позбавлення волі (з 07.08.2001 року звільнився з Южної ВК № 51 Одеської області), його знову було засуджено за вчинення злочину та він з 01.07.2003 року по 30.04.2008 року відбував покарання (т.1 а.с. 14, 15, 109-112).

15.04.2004 року рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області договір продажу нерухомого майна, укладений 17.08.1998 року на Одеській універсальній товарній Джип» щодо зазначеного домоволодіння між ОСОБА_2, ОСОБА_9 та ОСОБА_6 визнано дійсним (т.1 а.с.22-23).

Рішенням Великомихайлівського суду Одеської області від 24.06.2005 року ОСОБА_9 та ОСОБА_2 визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком № 30 по вул. Межинського у м. Одесі (т.1 а.с.24).

При цьому з довідок Великомихайлівського районного суду Одеської області вбачається, що зазначені рішення судом не ухвалювались та в картотеці суду цивільні справи за цими позовами відсутні (т.1 а.с.25-27).

04.08.2005 року між продавцем ОСОБА_6 та покупцем ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу будинку №30 по вул. Стельмаха (колишня Менжинського) у м. Одесі з надвірними будівлями, який нотаріально посвідчений за реєстровим номером 2865 (т.1 а.с.73).

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом ч.2 ст.372 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями ч.1 ст.383 ЦПК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Пунктом 3 ч.1 ст.388 ЦК України передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання згідно зі ст.388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст.ст. 215, 216 ЦК України.

Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

На підставі викладеного суд дійшов до висновку, що позивачу належало на праві власності 1/2 частина домоволодіння під №30 з надвірними господарчими будівлями і спорудами, що знаходиться по вул.Стельмаха м. Одеси, що договору у звязку з перебуванням в місцях позбавлення волі 17.08.1998 року про відчуження належної йому частини домоволодіння ОСОБА_2 не укладав та не підписував, у звязку з чим вимоги позивача в частині визнання недійсним вказаного договору купівлі-продажу 1/2 частини спірного домоволодіння, її витребування у добросовісного набувача та відповідно вселення є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Разом з цим суд першої інстанції вважав, що не можуть бути задоволені вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17.08.1998 року в частині відчуження належної ОСОБА_9 1/2 його частини, оскільки позивачем не доведено наявності підстав таких вимог, зокрема, не доведено наявності права вимоги внаслідок правонаступництва після ОСОБА_9 (яка не визнана безвісно відсутньою).

Також суд вважав, що не можуть бути задоволені вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння №30 по вул.Стельмаха у м.Одесі, укладений 04.08.2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, з викладених вище підстав.

Крім того районний суд дійшов до висновку, що вимоги позивача про виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з спірного домоволодіння задоволені бути не можуть, оскільки відповідач ОСОБА_4, що фактично є власником решти 1/2 частини спірного домоволодіння, а відповідно до положень ст.ст.379, 380, 383 ЦК України ОСОБА_4 а також ОСОБА_4 й ОСОБА_5 відповідно до положень ст.405 ЦК України мають право проживання в будинку.

Судом не прийнято до уваги заперечення сторони відповідача як такі, що спростовуються встановленими обставинами по справі. Також судом не прийнято до уваги інші пояснення сторін як такі, що не мають правового значення для вирішення спору по суті.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, зясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційних скарг зводяться до переоцінки доказів, дублюють доводи позову та заперечень на нього, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка, а тому повторного правового аналізу не потребують.

Отже, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03.03.2016 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14.06.2018 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

ОСОБА_12