Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 644/11575/15-ц

провадження № 61-9021св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б.І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова у складі судді Бугери О. В. від 05 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Котелевець А. В., Івах А. І., Трішкової І. Ю., від 17 серпня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, товариства з обмеженою відповідальністю «БМЗ-Буд-Проект» (далі - ТОВ «БМЗ-Буд-Проект») про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 11 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 29 600 дол. США, зі сплатою відсотків у розмірі 14,5 % річних, строком до 10 грудня 2012 року.

На забезпечення виконання зобов'язання за даним кредитним договором 11 грудня 2007 року між банком та ТОВ «БМЗ-Буд-Проект» був укладений договір поруки та договір застави з ОСОБА_6

ОСОБА_5 належним чином не виконував зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим станом на 06 листопада 2015 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 3 534 712,94 грн, із яких: заборгованість за тілом кредиту - 652 943,74 грн; заборгованість за відсотками - 1 412 153,75 грн; пеня за прострочення сплати кредиту - 958 075,03 грн; штраф за порушення умов кредитного договору - 511 540,42 грн.

З урахуванням зазначеного, ПАТ КБ «Надра» просило стягнути з відповідачів у солідарному порядку на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 534 712,94 грн.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 14 червня 2016 року провадження у справі в частині позовних вимог до ТОВ «БМЗ-Буд-Проект» закрито з підстав, передбачених пунктом 1 статті 205 ЦПК України 2004 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05 липня 2016 року позов ПАТ КБ «Надра» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 229 581 грн 65 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 не виконав зобов'язання за кредитним договором. При цьому банк не пропустив строк позовної давності, оскільки термін повернення кредиту був встановлений договором до 10 грудня 2012 року, а позов пред'явлений до суду 03 грудня 2015 року, а тому стягнув з відповідача на користь банку заборгованість за тілом кредиту та відсоткам за його користування у повному обсязі.

Також суд дійшов висновку про стягнення пені та штрафу за період з 06 листопада 2014 року по 05 листопада 2015 року, з урахуванням вимог частини третьої статті 551 ЦК України, зменшивши розмір неустойки з 958 075,03 грн до 652 943,74 грн.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про стягнення з відповідача суми прострочених відсотків за кредитом скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. У задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Надра» про стягнення суми прострочених відсотків за кредитом відмовлено.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 652 943,74 грн, пені за прострочення сплати кредиту, з урахуванням вимог частини третьої статті 551 ЦК України, у розмірі 652 943,74 грн та штрафу за порушення умов кредитного договору у розмірі 511 540,42 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку про стягнення з відповідача суми прострочених відсотків за кредитом, суд апеляційної інстанції виходив з пропуску банком строку позовної давності, оскільки останній платіж відповідач здійснив 11 липня 2008 року, у тому числі за процентами, а з вимогами про стягнення відсотків банк звернувся до суду 03 грудня 2015 року.

У вересні 2016 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «КБ «Надра» задовольнити частково, стягнути з нього на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором від 11 грудня 2007 року за тілом кредиту та нарахованим і несплаченим відсоткам у загальному розмірі 15 301,19 грн; судовий збір у розмірі 1 218 грн; стягнути з ПАТ «КБ «Надра» на його користь судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 8 268 грн.

Касаційна скарга мотивована тим, що, уклавши кредитний договір від 11 грудня 2007 року, сторони встановили як строк дії договору - 10 грудня 2012 року, так і строки виконання зобов'язання зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких підлягав виконанню у строк до 10 грудня 2012 року. Останній платіж він здійснив 11 червня 2008 року, а з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором банк звернувся 20 листопада 2015 року. Право позивача на стягнення з нього боргових зобов'язань повинно обчислюватися з 11 грудня 2012 року. Отже, сума, яка підлягає задоволенню за кредитним договором, враховуючи строк позовної давності у три роки, становить 667,43 дол. США, що за курсом Національного банку України на час пред'явлення позову складає 15 301,19 грн.

Також вказував на те, що він не погоджується з розрахованою позивачем сумою пені за несвоєчасну сплату платежів за кредитним договором, оскільки строк позовної давності при стягненні пені один рік, а тому пеня повинна нараховуватися, починаючи з 20 листопада 2014 року, тобто позивач втратив право на стягнення штрафних санкцій та пені.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що 11 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 29 600 дол. США, зі сплатою відсотків у розмірі 14,5 % річних, строком до 10 грудня 2012 року.

На забезпечення виконання зобов'язання за даним кредитним договором 11 грудня 2007 року між банком та ТОВ «БМЗ-Буд-Проект» був укладений договір поруки та договір застави з ОСОБА_6, предметом якого є автомобілі марки КРАЗ КС-4574А (автокран 10-20Т-С), реєстраційний номер НОМЕР_1, та КРАЗ сідловий тягач-Е, реєстраційний номер НОМЕР_2, що належать на праві власності ОСОБА_7, який є майновим поручителем ОСОБА_5 за його зобов'язаннями за кредитним договором.

Згідно з розрахунком, наданим банком, ОСОБА_5 належним чином не виконував зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим станом на 06 листопада 2015 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 3 534 712,94 грн, із яких: заборгованість за тілом кредиту - 652 943,74 грн; заборгованість за відсотками - 1 412 153,75 грн; пеня за прострочення сплати кредиту - 958 075,03 грн; штраф за порушення умов кредитного договору - 511 540,42 грн.

Також установлено, що 08 січня 2013 року банк направив ОСОБА_5 досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором, в якій банк вимагав виконати зобов'язання за кредитним договором протягом 15 календарних днів з дати направлення цієї вимоги. Також зазначено, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов'язання, банк вправі задовольнити свої вимоги за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет застави (а. с. 76).

На підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 26 березня 2013 року звернуто стягнення на рухоме майно - автомобілі марки КРАЗ КС-4574А (автокран 10-20Т-С), реєстраційний номер НОМЕР_1, та КРАЗ сідловий тягач-Е, реєстраційний номер НОМЕР_2, що належать на праві власності ОСОБА_7, який є майновим поручителем ОСОБА_5 за його зобов'язаннями за кредитним договором від 11 грудня 2007 року (а. с. 65).

Постановою державного виконавця державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 11 вересня 2014 року повернуто виконавчий документ на підставі пункту 7 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки автомобілі не було розшукано (а. с. 89).

За змістом статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника заснованих на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

У статті 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Суд апеляційної інстанції, у порушення вищевказаних положень закону, не перевірив правильність розрахунку, наданого банком, та не дослідив всіх складових заборгованості та періоду, за який вони нараховувались, не дослідив, чи є штраф і пеня одним видом цивільно-правової відповідальності, чи можливе їх одночасне застосування за одне й те саме порушення, а саме строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, та чи свідчать такі обставини про недотримання положень, закріплених у Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення; не перевірив правильність визначеного розміру заборгованості за кредитним договором, не з'ясував за порушення яких грошових зобов'язань нараховано штраф.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення прострочених відсотків, суд апеляційної інстанції, вказуючи на те, що банк, звертаючись до суду з позовом 03 грудня 2015 року, надав розрахунок станом на 06 листопада 2015 року, належним чином не мотивував рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення прострочених відсотків.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, а саме розрахунок заборгованості за кредитним договором, оцінити в сукупності та взаємозв'язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов'язок суду.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд апеляційної інстанції не здійснив належне правосуддя, у судовому рішенні у достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базуються, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (справи «Мала проти України»; «Серявін та інші проти України»; «Проніна проти України», «Суомінен проти Фінляндії»).

У силу положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судом, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Відповідно до пункту 1 частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, рішення суду апеляційної інстанції не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта
Судді: О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников Ю. В. Черняк