Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 584/1185/16-ц

провадження № 61-6356св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1,

представник заявника - адвокат ОСОБА_2,

боржник 1 - ОСОБА_3,

боржник 2 - товариство з обмеженою відповідальністю «Радосинь»,

представники боржника 2: Гурнак Світлана Олексіївна, Мазнєва Світлана Григорівна,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Радосинь» на ухвалу апеляційного суду Сумської області у складі судді Левченко Т. А. від 31 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням про надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Хорошевського районного суду м. Москва від 01 березня 2016 року, яким стягнуто з Ховрича О. С. на його користь грошові кошти за договором позики від 14 грудня 2012 року в розмірі 1 406 986,63 дол. США за курсом валют Національного банку України на день виконання рішення суду; штраф у розмірі 0,001 % від неповерненої суми позики в сумі 14,07 дол. за курсом валют Національного банку України на день виконання рішення суду; витрати на представника в розмірі 70 000 руб., витрати з державного мита 60 000 руб., а всього - 130 000 руб. за курсом валют Національного банку України на день виконання рішення суду; звернуто стягнення на належне товариству з обмеженю відповідальністю «Радосинь» (далі - ТОВ «Радосинь») майно на користь ОСОБА_1 в межах заборгованості за договором позики від 14 грудня 2012 року, забезпеченого договором застави від 14 грудня 2012 року.

Ухвалою Путивльського районного суду Сумської області від 14 листопада 2016 року клопотання ОСОБА_1 задоволено.

Визнано та надано дозвіл на примусове виконання на території України рішення Хорошевського районного суду м. Москва від 01 березня 2016 року.

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 31 жовтня 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Радосинь» на ухвалу Путивльського районного суду Сумської області від 14 листопада 2016 року.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд виходив із того, що заявник не надав суду мотивованої заяви (клопотання) про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Путивльського районного суду Сумської області від 14 листопада 2016 року, зазначені в ухвалі апеляційного суду недоліки в установлений судом строк не усунув.

У листопаді 2017 року представник ТОВ «Радосинь» подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,у якій просить скасувати ухвалу апеляційного суду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що ТОВ «Радосинь» не було належним чином повідомлено про розгляд клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Хорошевського районного суду м. Москва від 01 березня 2016 року; жодної повістки на адресу товариства не надходило. З огляду на таке, товариству не було відомо про оскаржувану ухвалу Путивльського районного суду Сумської області від 14 листопада 2016 року, про існування якої представник товариства дізнався лише після ознайомлення з матеріалами справи 09 жовтня 2017 року. Зазначене свідчить про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції. Посилання апеляційного суду на отримання товариством копії оскаржуваної ухвали 23 листопада 2016 року не відповідає дійсності.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 квітня 2018 року до Верховного Суду надійшла вказана справа.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 397 ЦПК України 2004 року передбачено, що ухвала про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду або про відмову у задоволенні клопотання з цього питання може бути оскаржена у порядку і строки, передбачені цим Кодексом.

Частиною другою статті 294 ЦПК України 2004 року визначено, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Відповідно до частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Із матеріалів справи вбачається, що 13 жовтня 2017 року представник ТОВ «Радосинь» подав до апеляційного суду апеляційну скаргу на ухвалу Путивльського районного суду Сумської області від 14 листопада 2016 року разом із клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження. Як на поважність причин пропуску строку апеляційного оскарження заявник посилався на те, що про існування оскаржуваної ухвали та її зміст дізнався лише після ознайомлення з матеріалами справи 09 жовтня 2017 року.

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 19 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Радосинь» на ухвалу Путивльського районного суду Сумської області від 14 листопада 2016 року залишено без руху та надано строк у тридцять днів з дня отримання копії цієї ухвали для звернення до апеляційного суду із мотивованою заявою із зазначенням інших обґрунтованих підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали суду. Визнаючи наведені заявником причини пропуску строку на апеляційне оскарження не поважними, апеляційний суд виходив із того, що в матеріалах справи містяться повідомлення про вручення рекомендованим листом оскаржуваної ухвали суду 23 листопада 2016 року ОСОБА_3 як боржнику, і як уповноваженій особі ТОВ «Радосинь», засвідчені підписом працівника Укрпошти та штампом поштового відділення.

30 жовтня 2017 року на адресу апеляційного суду на виконання вимог ухвали від 19 жовтня 2017 року заявник подав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження. Як на поважність причин пропуску строку апеляційного оскарження заявник посилався на ті ж самі обставини, які ухвалою апеляційного суду від 19 жовтня 2017 року визнані неповажними.

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 31 жовтня 2017 року у зв'язку із тим, що наведені заявником обставини пропуску строку апеляційного оскарження є неповажними, у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Радосинь» на ухвалу Путивльського районного суду Сумської області від 14 листопада 2016 року відмовлено.

Такі висновки апеляційного суду є правильними та узгоджуються з матеріалами справи.

Так, із матеріалів справи вбачається, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_3 є керівником ТОВ «Радосинь» (а. с. 20).

Згідно повідомлення про вручення поштового відправлення 23 листопада 2016 року ОСОБА_3 як боржник та як керівник ТОВ «Радосинь» отримав копію ухвали Путивльського районного суду Сумської області від 14 листопада 2016 року (а. с. 42, 43).

Проте, отримавши копію повного тексту оскаржуваного судового рішення 23 листопада 2016 року, заявник апеляційну скаргу подав лише 13 жовтня 2017 року, тобто поза межами строку, передбаченого частиною другою статті 294 ЦПК України 2004 року.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження на підставі частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року, апеляційний суд правильно виходив із того, що підстави, на які посилається заявник, не є поважними. Заявник не надав суду доказів поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження судового рішення, зазначені в ухвалі апеляційного суду недоліки в установлений судом строк не усунув.

Доводи заявника про те, що про існування оскаржуваної ухвали та отримання її копії заявник дізнався лише після ознайомлення його представником із матеріалами справи 09 жовтня 2017 року не узгоджуються з матеріалами справи. Посилання заявника на те, що ОСОБА_3 не був уповноваженою особою на отримання будь-яких повідомлень є неспроможними, оскільки згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_3 є керівником ТОВ «Радосинь» і в силу закону є уповноваженою особою товариства. Крім того, копія ухвали від 14 листопада 2016 року була направлена на юридичну адресу товариства (а. с. 20).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення Європейського суду з прав людини «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року, «Перетяка та Шереметьев проти України» від 21 грудня 2010 року).

Порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України».

Зокрема, Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пункти 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

У даному випадку суди обґрунтовано відмовили у відкритті апеляційного провадження, оскільки заявник отримав копію ухвали 23 листопада 2016 року, однак протягом тривалого часу не звертався із апеляційної скарги на її оскарження, з якою звернувся тільки у жовтні 2017 року.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржена ухвала постановлена без додержання норм процесуального права.

Частиною першою статті 410 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Радосинь» залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Сумської області від 31 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель В. М. Коротун В. П. Курило