Справа № 329/233/18
Провадження № 2/329/129/2018
11 червня 2018 року смт Чернігівка
Чернігівський районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді - Богослова А.В.,
за участі: секретаря судового засідання - Силаєвої Т.М.,
відповідача - ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом за ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька
ОСОБА_1 (далі-позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі-відповідач), в якому просить надати дозвіл її неповнолітньому сину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасовий виїзд на тимчасово непідконтрольну територію Донецької області та на територію Російської Федерації, з обов'язковим поверненням на територію України у її супроводі, без згоди відповідача, на строк від дати набрання рішенням суду законної сили до 30.12.2021.
Позовні вимоги мотивує тим, що з 08.11.2008 по 06.09.2012 перебувала у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу з відповідачем народилася дитина- ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1. З відповідача на користь позивача також, на підставі виконавчого листа від 25.06.2010 стягнуто аліменти на утримання сина. Після розірвання шлюбу відповідач перестав виходити на зв'язок з позивачем, перестав спілкуватися з дитиною, надавати їй матеріальну допомогу, сплачувати аліменти, взагалі не приймає ніякої участі у вихованні та утриманні дитини. На тимчасово непідконтрольній території у м.Донецьку проживає мати позивача, а у Російській Федерації проживає батько позивача. На теперішній час у позивача виникла необхідність надавати можливість спілкуватися своєму синові з його бабою та дідом, які відповідно проживають на тимчасово непідконтрольній території України та території Російської Федерації. У зв'язку із тим, що з відповідачем в неї не має ніякого зв'язку і його місце знаходження невідоме позивачу, остання просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька.
Позивач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, проти заочного ухвалення рішення не заперечувала.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законодавством порядку, заяв та клопотань суду не надав.
Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази суд приходить до наступних висновків.
Відповідач та позивач уклали шлюб 26 січня 2008 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_2, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровського міського управління юстиції 08.11.2008.
Підчас перебування відповідача та позивача у шлюбу народилася дитина- ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1. Батьком дитини є ОСОБА_2, а матір'ю ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про народження, серія НОМЕР_3, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровського міського управління юстиції 15.12.2008.
Згідно заочного рішення Петровського районного суду м.Донецька від 06.09.2012, справа №0540/3559/2012, шлюб між відповідачем та позивачем розірваний. Заочне рішення набрало законної сили 18.09.2012.
З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, на утримання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, стягуються аліменти починаючи з 27.04.2010 і до досягнення дитиною повноліття. Дана обставина підтверджується виконавчим листом Петровського районного суду м.Донецька від 06.09.2010.
Позивач 22.08.2017 уклала новий шлюб з ОСОБА_7 та отримала прізвище «ОСОБА_1» відповідно до свідоцтва про шлюб, серія НОМЕР_4, виданим Вугледарським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУ юстиції у Донецькій області 22.08.2017.
У позивача також є батько - ОСОБА_11, який проживає у АДРЕСА_3, що підтверджується повторним свідоцтвом про народження позивача, серії НОМЕР_5, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Петровського районного управління юстиції м.Донецька від 25.12.2002; повторним свідоцтвом про розірвання шлюбу між батьками позивача, серії НОМЕР_6, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Петровського районного управління юстиції м.Донецька 18.10.2002; копією паспорта громадянина Російської Федерації НОМЕР_9 виданим ТП УФМС Росії по Республіці Дагестан в Докузпаринському районі 16.02.2011.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч.3 ст. 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Згідно ст.3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.
Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.
На виконання вимог Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову від 27 січня 1995 р. N 57, якаю затверджені Правила перетинання державного кордону громадянами України (далі- Правила перетинання державного кордону громадянами України).
Крім того, у зв'язку із проведенням на території Донецької області антитерористичної операції Наказом Першого заступника керівника антитерористичного центру при СБУ від 14.04.2017 №222-ог, затверджений Тимчасовий порядок контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей (далі- Тимчасовий порядок контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей)
Згідно п.5.1.1 та п.5.1.2 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей В'їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57
Виїзд з тимчасово неконтрольованої території громадян України які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред'явлення свідоцтва про народження (паспорта), а також будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України "Про громадянство України" або статтею 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з тимчасово неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи.
Отже на правовідносини щодо порядку в'їзду та виїзду на тимчасово непідконтрольну територію Донецької області громадянами України розповсюджуються правила, встановлені для порядку виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України.
Згідно п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.
Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України встановлено, що Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:
1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;
2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у тому числі, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків
З аналізу положень вищезазначеного законодавства вбачається, що виїзд з України неповнолітнього ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 має здійснюватися за згодою обох батьків та в їх супроводі, або в супроводі інших осіб, уповноважених його батьками. Також виїзд з України неповнолітнього ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди та супроводу відповідача можливий за наявності нотаріально посвідченої згоди останнього чи рішення суду.
Згідно частини третьої ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Позивач посилається на ті обставини, що відповідач не спілкується з нею та сином, не приймає участі у вихованні сина, не сплачує аліменти і його місце проживання невідоме, і відповідно вона позбавлена можливості отримати нотаріальну згоду відповідача на виїзд дитини за межі України
Однак позивачем не надано жодного доказу тим обставинам, що відповідач не спілкується з нею та сином, не приймає участі у вихованні сина, не сплачує аліменти. Більше того, позивачу відоме зареєстроване місце проживання відповідача, що підтверджується копією паспорта останнього доданої до позовної заяви самим позивачем.
Отже позивачем не доведен, що вона не має можливості отримати нотаріально посвідчену згоду відповідача на виїзд з України їхньої спільної неповнолітньої дитини.
Суд має захищати та враховувати не тільки інтереси матері дитини, а й право батька на безперешкодне спілкування з сином та участі у його вихованні.
Більше того, позивач просить надати дозвіл на виїзд дитини за межі України, з подальшим поверненням, на непідконтрольну територію Донецької області та Російську Федерацію, з моменту набрання рішенням суду законної сили до 30.12.2021, при цьому не зазначаючи конкретний часовий проміжок перебування дитини на непідконтрольній території та території іншої держави. Фактично позов позивача містить «вимогу на майбутнє».
Суд може надати дозвіл на конкретний одноразовий виїзд дитини з визначенням його початку й закінчення.
Така правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду України від 12.04.2017, справа №235/139/16-ц
Оскільки позивачем не доведені обставини того, що відповідач не спілкується з дитиною, не приймає участі в її утриманні, не сплачує аліменти та ухиляється від надання згоди на виїзд спільної з позивачем дитини за межі України, а також позивач фактично просить надати дозвіл на виїзд дитини, без зазначення конкретного проміжку часу (проміжків часу) перебування дитини за межами України, тобто звернувся з «вимогою на майбутнє», суд доходить до висновку, що в позові слід відмовити повністю.
На підставі викладеного, керуючись, статтями 12, 13, 81, 141, 263-265, 354, 430 Цивільного процесуального кодексу України суд,
В позові ОСОБА_1, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1, до ОСОБА_2, АДРЕСА_2, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька,- відмовити повністю.
Заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя А.В.Богослов