Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 454/1991/16-ц

провадження № 61-11546св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), ХоптиС. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області, у складі судді Струс Т. В., від 23 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області, у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Ванівського О. М., Шандра М. М., від 17 січня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 28 жовтня 2015 року скасовано рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 червня 2015 року та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року зазначені рішення районного суду та рішення апеляційного суду скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції. На думку позивача, апеляційним судом було грубо порушено норми Конституції України, ЦПК України, внаслідок чого йому спричинено моральні страждання, які полягали у приниженні честі, гідності, ділової репутації, порушенні стосунків з оточуючими.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з держави України в особі Державної казначейської служби України на його користь 1 000 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями Апеляційного суду міста Києва.

Заочним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 23 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що дії колегії суддів Апеляційного суду міста Києва при постановленні рішення від 28 жовтня 2015 року не визнані незаконними, а тому доводи позивача є безпідставними та не підтверджені жодними доказами. Факт нанесення моральної шкоди та її розмір позивачем не доведено.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 17 січня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що розгляд позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є оскарження процесуальних дій суддів (суду), пов'язаних із розглядом справи, нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено. Спір щодо стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок винесення судового рішення, яке було скасовано вищестоящим судом, не пов'язаний із захистом прав, свобод чи інтересів у публічно-правових відносинах з боку органів державної влади, оскільки оскаржені позивачем дії вчинені при здійсненні правосуддя, а тому законність таких дій може перевірятись лише судом вищої інстанції в порядку, передбаченому законом. Застосування положень частини шостої статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є дії чи бездіяльність судді, незаконність яких встановлена вироком суду або іншим судовим рішенням. З урахуванням вказаних мотивів позовні вимоги ОСОБА_3 визнані безпідставними.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що до спірних правовідносин не застосовуються положення статей 23, 1167, 1173 ЦК України, оскільки, заявляючи позовні вимоги, позивач зазначав, що йому внаслідок неналежного здійснення правосуддя завдано моральну шкоду, яка полягала у перенесених душевних і моральних стражданнях, а тому суди мали застосувати зазначені норми права, у результаті чого позов належним чином не розглянуто судами по суті, чим порушені права заявника, гарантовані статтями 8, 40, 55, 56 Конституції України.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Під час розгляду справи суди встановили, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 28 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено (справа № 757/9016/15-ц).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 червня 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 28 жовтня 2015 року у справі

№ 757/9016/15-ц скасовано у зв'язку із порушенням вимог статей 212 - 214, 316 ЦПК України, 2004 року, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 зазначав, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 28 жовтня 2015 року, яке є незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального і процесуального права, що підтверджується ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року, йому завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, пов'язаних з приниженням його честі, гідності та ділової репутації, порушенням нормальних життєвих зв'язків через неможливість на протязі розумного строку захистити свої права у судовому порядку, довести свою правоту.

За змістом статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (стаття 23 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

За відсутності підстав для застосування норм спеціального Закону та частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Ким або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органу місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння заподіювача; наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

З урахуванням змісту вищевказаних норм скасування вищестоящим судом в межах повноважень, наданих процесуальним законом, судового рішення нижчестоящого суду з направленням справи на новий розгляд не є встановленням факту вчинення неправомірних дій з боку суду чи конкретного судді, судове рішення якого скасовано.

За таких обставин, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції щодо безпідставності доводів ОСОБА_3 про незаконність дій Апеляційного суду міста Києва при винесенні рішення від 28 жовтня 2015 року у справі № № 757/9016/15-ц в розумінні статей 1173, 1176 ЦК України, а також недоведеності факту заподіяння моральної шкоди позивачу внаслідок процесуальних дій суду при здійсненні правосуддя.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують. Судові рішення є достатньою мірою мотивованими, містять оцінку основних аргументів позивача.

Частиною першою, другою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних підстав.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області

від 23 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 17 січня 2018 року та залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк