справа № 243/7323/18
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2018 року м. Слов?янськ

Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Мінаєва І.М.

за участю секретаря судового засідання Янчевського В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду у місті Словянську цивільну справу за скаргою акціонерного товариства «ДТЕК Донецькі електромережі», за участю заінтересованої особи державного виконавця Слов?янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції ОСОБА_1, про визнання дій державного виконавця неправомірними та скасування повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання,

В С Т А Н О В И В :

06 серпня 2018 року до суду звернулося АТ «ДТЕК Донецькі електромережі», зі скаргою на неправомірні дії державного виконавця. Обґрунтовуючи свої вимоги, заявник зазначив, що за заявою ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» Слов?янським міськрайонним судом Донецької області видано виконавчий лист № 2/243/2588/2014 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за спожиту електричну енергію в сумі 1073,62 грн. 23.05.2018 р. ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» змінило назву на АТ «ДТЕК Донецькобленерго» (протокол загальних зборів акціонерів від 20.04.2018 р.). Повідомленням державного виконавця від 12.04.2018 р. стягувачу відмовлено у відкритті виконавчого провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2/243/2588/2014 з посиланням на невідповідність виконавчого документа вимогам п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження». Повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання було отримано заявником 26.07.2018 р. Заявник вважає зазначену постанову незаконною, оскільки виконавчий документ відповідає вимогам ст.4 Закону України «Про виконавче провадження». Ідентифікаційний номер боржника у виконавчому документі зазначається при його наявності, якщо він відомий суду, а відсутність зазначених відомостей у виконавчому документі не може бути перешкодою у відкритті виконавчого провадження. Таким чином державним виконавцем було порушено норми Закону України «Про виконавче провадження», що призвело до незаконності винесення постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження. Посилаючись на наведені обставини, просить визнати дії державного виконавця щодо винесення постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження за судовим наказом незаконними та скасувати зазначену постанову.

Представник заявника не використав свого права на безпосередню участь у судовому засіданні, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, просив скаргу задовольнити.

Державний виконавець Титаренко А.В. не використала свого права на безпосередню участь у судовому засіданні, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, у задоволенні скарги просила відмовити.

Пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України передбачено одну із основних засад судочинства - обовязковість рішень суду, виконання будь-якого рішення є невідємною частиною правосуддя.

У силу статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положення статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Аналізуючи положення Закону України «Про виконавче провадження», можна дійти висновку, що стадія примусового виконання судового рішення є невідємною частиною відновлення прав особи із застосуванням судової процедури, відповідно до якої стягувач має сподіватись на фактичну реалізацію своїх прав згідно із юридично закріпленим змістом впродовж чітко регламентованого строку.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно положень статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Згідно виконавчого листа Словянського міськрайонного суду Донецької області від 02.12.2014 року по справі № 2/243/2588/2014 з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» стягнуто заборгованість за спожиту електричну енергію у сумі 830 грн. 02 коп. та судовий збір у сумі 243,60 грн. (а.с.3).

Згідно повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 12.04.2018 р., державний виконавець Слов?янського міськрайонного ВДВС ГТУЮ ОСОБА_1 за результатами розгляду заяви ПАТ ДТЕК «Донецькобленерго» щодо примусового виконання виконавчого листа № 2/243/2588/2014, виданого 02.12.2014 р., про стягнення з ОСОБА_2 боргу у сумі 1073,62 грн., прийнято рішення про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання, оскільки виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», у виконавчому документі відсутній ідентифікаційний код боржника (а.с.4).

Відповідно до положення п.6 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його предявлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону. Відповідно до п.4 ч.1 ст.4 зазначеного закону у виконавчому документі зазначаються ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові № 6-62цс14 від 25.06.2014 р., ч. 1 ст. 18 Закону № 606-ХІV містить вимоги до виконавчого документа, у якому, зокрема, має бути зазначено й індивідуальний ідентифікаційний номер боржника (фізичної особи). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 26 цього Закону в разі невідповідності змісту виконавчого листа вимогам ст. 18 цього ж Закону державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження. Разом із тим п. 3 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-ХІV надає право державному виконавцю при здійсненні виконавчого провадження з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну. Тому відсутність у виконавчому листі ідентифікаційного номера боржника не є підставою для відмови у відкритті державним виконавцем виконавчого провадження.

Враховуючи зазначену правову позицію, суд зауважує, що Верховним Судом України було проаналізовано попередню редакцію Закону України «Про виконавче провадження» (від 21.04.1999 р.). Однак, узгоджується така позиція ВСУ і з положеннями Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (у чинній редакції). Так, положення статті 18 передбачають, що виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Таким чином, діючий Закон України «Про виконавче провадження» зобовязує державного виконавця вживати усілякі заходи для захисту інтересів стягувача, виконувати свою роботу своєчасно, неупереджено та ефективно; надає йому право самостійно одержувати інформацію для проведення виконавчих дій.

Аналізуючи дії державного виконавця, який повернув виконавчий документ у звязку з відсутністю в ньому відомостей про РНОКПП боржника, слід дійти висновку, що має місце використання права всупереч його соціальному призначенню, для досягнення іншої мети, ніж тієї, необхідність досягнення якої передбачав законодавець у процесі формулювання цього правила поведінки, тобто має місце зловживання правом. У результаті подібного зловживання правом завдається суттєва шкода не лише правам, свободам і законним інтересам громадян, а й державі та суспільству загалом, оскільки виникає небезпека руйнації правової системи, ставиться під загрозу стабільність конституційного ладу, спотворюється сутність головних правових принципів, що становлять його засади, порушується встановлений порядок функціонування всього державно-правового механізму, всієї системи конституційно-правових відносин.

Відповідно до чіткої й усталеної практики Європейського Суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов?язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi» проти Італії).

Проблема невиконання остаточних рішень розглядалась у пілотному рішенні ЄСПЛ проти України у справі «ОСОБА_3 проти України», а також у ряді інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Суду з цього питання.

У п. 53 цього рішення ЄСПЛ зауважив, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» і у справі «Крищук проти України»).

Відповідно до роз?яснень, що містяться у п.18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи під час виконання рішень у цивільних справах» № 6 від 07.02.2014 р., у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов?язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов?язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав. При цьому суд не має права зобов?язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Проаналізувавши фактичні обставини справи та доводи заявника, суд приходить до переконання про наявність підстав для визнання неправомірними дій щодо повернення виконавчого документа без прийняття до виконання на підставі п.6 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» та задоволення скарги АТ «ДТЕК Донецькі електромережі».

Керуючись статтею 19 Конституції України, статтями 18, 447 Цивільного процесуального кодексу України, Законом України «Про виконавче провадження», суд

У Х В А Л И В :

Скаргу акціонерного товариства «ДТЕК Донецькі електромережі» задовольнити.

Визнати дії державного виконавця Слов?янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції ОСОБА_1 щодо повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання неправомірними.

Скасувати повідомлення державного виконавця Слов?янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції ОСОБА_1 про повернення виконавчого листа № 2/243/2588/2014 від 02.12.2014 р. стягувачу без прийняття до виконання від 12.04.2018 р. № 12405.

Ухвала може бути оскаржена в Апеляційний суд Донецької області через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення, а особою, без участі якої постановлена ухвала - протягом пятнадцяти днів з дня отримання її копії.

Суддя: І.М.Мінаєв