Провадження № 22-ц/772/1733/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2018 рокуСправа № 127/21552/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Панасюка О.С., Голоти Л.О.

за участі секретаря Куленко О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, поданою їх представником адвокатом ОСОБА_6, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 14 червня 2018 року у м. Вінниці суддею цього суду Романюк Л.Ф. зі складанням його повного тексту 25 червня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, який, враховуючи подану ними до суду у квітні 2018 року заяву про зменшення позовних вимог, мотивували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер їх син ОСОБА_7, який з 11 листопада 2006 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем у справі ОСОБА_5 Спадкоємцями після смерті ОСОБА_7 є сторони у справі - його батьки та дружина, які у передбаченому законом порядку прийняли спадщину. До складу спадкового майна, у тому числі, увійшло таке нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1; земельна ділянка площею 0,094 га, розташована по АДРЕСА_4; земельна ділянка площею 0,120 га, розташована по АДРЕСА_5.

Із метою отримання свідоцтв про право на спадщину за законом на вказане нерухоме майно позивачі у передбаченому законом порядку звернулись до нотаріуса, постановами якого від 12 липня 2017 року їм було відмовлено у зв'язку з ненаданням правовстановлюючих документів на це майно.

Зазначили, що надати такі документи нотаріусу не мають можливості, оскільки вони знаходяться у відповідача, яка їм не надає їх, що унеможливлює реалізацію їх спадкових прав.

За таких обставин, пославшись на те, що земельна ділянка площею 0,094 га була особистою власністю спадкодавця, позивачі просили суд визнати за ними право власності на це нерухоме майно в порядку спадкування за законом по 1/3 частці, а право власності в порядку спадкування за законом на іншу земельну ділянку просили визнати по 1/6 частці, оскільки ця земельна ділянка належала їх покійному сину та його дружині на праві спільної сумісної власності подружжя.

Щодо іншого спадкового майна, зокрема вказаної квартири, то позивачі зазначили, що право власності на неї було зареєстровано за спадкодавцем, але фактично це нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя. Позивачі просили суд визнати за кожним із них по 1/5 у праві власності на це майно в порядку спадкування за законом, оскільки заперечують рівність часток їх сина та його дружини у праві спільної сумісної власності на це майно, обґрунтовуючи це тим, що цю квартиру було придбано за 51 891 доларів США (еквівалент на час купівлі квартири - 750 897 грн), з яких 10 702 доларів США це особисті кошти їх сина, які вони вважають його особистим майном з таких підстав.

07 жовтня 2010 року ОСОБА_7 приватизував 281/1000 частку приміщення блоку АДРЕСА_6, та відповідно до ст. 57 СК України, ч. 2 ст. 357 ЦК України належала йому на праві особистої приватної власності. Не реалізовуючи це нерухоме майно, ОСОБА_7, частково позичивши кошти у своїх батьків, у розмірі 15 000 доларів США, про що складено розписку від 17 серпня 2012 року, 25 вересня 2012 року купив трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 за 27 427 доларів США (еквівалент на час придбання- 219 232 грн), тобто, доклавши до позичених коштів 12 427 доларів США.

01 листопада 2012 року ОСОБА_7 продав належну йому квартиру за адресою: АДРЕСА_7 за 10 702 долари США (еквівалент на час продажу - 85 541 грн), а 17 жовтня 2014 року продав трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 за 16 177 долари США (еквівалент на час продажу - 209 510 грн).

Незважаючи на отримання коштів від реалізації цих квартир, ні ОСОБА_7, ні його дружина позичених коштів його батькам не повернули.

07 листопада 2014 року ОСОБА_7 купив трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 за 51 891 доларів США (еквівалент на час придбання - 750 897 грн).

Позивачі, стверджуючи, що кошти, отримані їх сином від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_7 за 10 702 долари США, будучи його особистою власністю, були вкладені ним у придбання квартири АДРЕСА_3, що є 21 % від її вартості, тому спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 у цій квартирі є лише 79 %, а 21 %, за наведених обставин, фактично належав їх сину, а тому частка кожного з позивачів у цьому нерухомому майні, на яку вони мають право на спадкування після смерті їх сина, становить по 1/5 частці.

У січні 2018 року ОСОБА_5 звернулась до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із зустрічним позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її чоловік ОСОБА_7 Після його смерті вона спадщину прийняла, звернувшись у передбачений законом строк із відповідною заявою до державної нотаріальної контори.

Зазначила, що за період перебування у шлюбі з ОСОБА_7 було придбано таке майно: квартира АДРЕСА_1; земельна ділянка площею 0,094 га, розташована по АДРЕСА_8; земельна ділянка площею 0,120 га, розташована по АДРЕСА_9, а на праві особистої власності спадкодавцю належали: земельна ділянка площею 1,2918 га, розташована на території Студенянської сільської ради Піщанського району Вінницької області; житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_10; транспортний засіб марки ВАЗ 2101.

Пославшись на те, що вона та батьки її померлого чоловіка не можуть дійти згоди щодо оформлення їх спадкових прав, просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частки земельної ділянки площею 0,094 га, на 2/3 частки земельної ділянки площею 0,120 га, на 1/3 частки земельної ділянки площею 1,2918 га та на 2/3 частки вказаної квартири.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено частково, зокрема, визнано за кожним із них право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 спірної квартири, інші заявлені ними позовні вимоги задоволено у повному обсязі. Задоволено зустрічний позов ОСОБА_5, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Фактично не погодившись із ухваленим рішенням у частині відмови у задоволенні вимог за первісним позовом та в частині задоволення зустрічного позову, позивачі за первісним позовом через свого представника адвоката ОСОБА_6, посилаючись на неповне з'ясування, судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просять оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким заявлені ними позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову відмовити. Також в апеляційній скарзі позивачі послались на незаконність та необґрунтованість висновків суду щодо відмови їм, з підстав недоведеності, у стягненні з відповідача понесених ними витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Відповідно до п. 3 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Указу Президента України № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Вінницької області діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Вінницького апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Вінницьку область, з місцезнаходженням у м. Вінниці.

Колегія суддів відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2018 року без змін з огляду на таке.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 від 25 грудня 2015 року батьками ОСОБА_7 є ОСОБА_3 і ОСОБА_4.(а.с.9, том 1).

11 листопада 2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було зареєстровано шлюб, про що видано свідоцтво серії НОМЕР_2 (а.с. 105, том 1). Після реєстрації шлюбу прізвище «ОСОБА_7» змінено на «ОСОБА_7».

25 жовтня 2004 року на ім'я ОСОБА_7 видано державний акт серії НОМЕР_3 на право власності на земельну ділянку площею 1,2918 га на території Студенянської сільської ради Піщанського району Вінницької області з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» (а.с. 117, том 1).

21 травня 2008 року на ім'я ОСОБА_7 видано державний акт серії НОМЕР_4 на право власності на земельну ділянку площею 0,094 га по АДРЕСА_11 Одеської області з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» (а.с. 107, том 1).

Згідно з договором від 14 січня 2010 року ОСОБА_7 прийняв у ОСОБА_9 у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,120 га, що розташована на території Лиманської селищної ради за адресою: АДРЕСА_12, Роздільницький район, Одеська область (а.с. 110-114, том 1).

07 жовтня 2010 року, на підставі розпорядження міського голови м. Теплодар Одеської області від 07 жовтня 2010 року про задоволення заяви про приватизацію нерухомого майна, ОСОБА_7 видано свідоцтво про право власності на житло на 281/1000 частку приміщення блоку АДРЕСА_6 (а.с. 11-15, 235-236, том 1).

25 вересня 2012 року згідно з договором купівлі-продажу ОСОБА_7 купив квартиру АДРЕСА_13 за 219 232 грн (а.с. 185, том 1), а 17 жовтня 2014 року продав її за 209 510 грн (а.с. 186, том 1, а.с. 27-30 том 1).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 01 листопада 2012 року ОСОБА_7 продав належну йому квартиру за адресою: АДРЕСА_7 за 85 541 грн, що за висновком незалежної оцінки еквівалентно іноземній валюті становило 10 702 доларів США (а.с. 128-130, 200-202 том 2). У цьому договорі нотаріусом застережено, що це нерухоме майно є його особистою приватною власністю.

07 липня 2014 року ОСОБА_7 уклав договір з ТОВ «ВінінвестБуд» № 3/12-9/149 про участь у Фонді фінансування будівництва, за яким передав у довірчу власність кошти у розмірі 750 897 грн з метою отримання у власність об'єкту інвестування (будівельна адреса - АДРЕСА_14; номер приміщення - 12; загальна проектна площа - 81,99 кв.м; житлова проектна площа - 47,61 кв.м; поверх - 3; кількість кімнат - 3) (а.с. 187-191, том 1).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 березня 2017 року за ОСОБА_7 зареєстровано право приватної власності на квартиру № АДРЕСА_15 на підставі свідоцтва про право власності від 30 червня 2015 року (а.с. 233 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 від 25 грудня 2015 року (а.с.8, том 1).

Після смерті ОСОБА_7 Жмеринською міською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 99/2016 (а.с.20, том 1).

У визначений законом 6-ти місячний строк ОСОБА_3 і ОСОБА_4 звернулись із заявами про прийняття спадщини після ОСОБА_7 (а.с.163-164, том 1).

ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було видане свідоцтво про право на спадщину: по 1/3 частки земельної ділянки площею 1,2918га, розташованої на території Студенянської сільської ради Піщанського району Вінницької області під № НОМЕР_7 кадастровий номер НОМЕР_6 (а.с.218, том 1). Водночас постановами нотаріуса від 12 липня 2017 року, їм було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на квартиру № АДРЕСА_16, що належить померлому на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_8, виданого 30.06.2015; земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_9, площею 0,094 га, місце розташування: АДРЕСА_17 земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_10, площею 0,120 га, місце розташування: АДРЕСА_18 оскільки не надано правовстановлюючі документи на зазначену квартиру та земельні ділянки (а.с. 44-46 том 1).

25 квітня 2016 року ОСОБА_5 звернулася до Жмеринської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка(а.с. 119 том 1).

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється, у тому числі, за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки.

Статтею 1267 ЦК України встановлено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них.

Положеннями ст. ст. 1268-1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Відповідно до п. 1-3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_7 продав належну йому на праві особистої приватної власності квартиру 01 листопада 2012 року, проте договір про участь у Фонді фінансування будівництва, за яким передав у довірчу власність кошти у розмірі 750 897 грн з метою отримання спірної спадкової квартири уклав лише 07 липня 2014 року та без застереження витрат власних коштів.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 серпня 2017 року, яке набрало законної сили згідно з ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 18 жовтня 2017 року, встановлено, що 17 серпня 2012 року ОСОБА_7 та ОСОБА_5 написали розписку, й власноручно підписали її, про те, що вони позичили у ОСОБА_4 та ОСОБА_3 15 000 доларів США на придбання житла. Зобов'язались повернути ці кошти за вимогою батьків, але не раніше ніж 2 роки (а.с. 175-182, том 1).

Цим рішенням з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за вказаним грошовим зобов'язанням стягнуто 7 500 доларів США, тобто половину позичених коштів, та 2500 доларів США (частина боргу спадкодавця).

На підставі викладених норм права та досліджених доказів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог за первісним позовом у зв'язку з недоведеністю належними та допустимими доказами тих обставин, на які позивачі посилались як на підставу заявлених вимог, зокрема, що спірна квартира належала подружжю ОСОБА_3 не у рівних частках, оскільки їх сином у придбання цієї квартири було внесено особисті кошти у розмірі 10 277 доларів США, а тому вони, як спадкоємці за законом, мають право на спадкування по 1/5 частці цього спадкового майна.

Апеляційний також суд погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення вимог за зустрічним позовом.

З огляду на встановлені у справі обставини та вказані норми матеріального права суд відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність у ОСОБА_5 права звернення до суду із заявою про порушення спадкових прав, оскільки вона звернулася із зустрічним позовом у зв'язку з оспорюванням ОСОБА_3 і ОСОБА_4 її права власності на спадкове майно.

Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у стягненні з ОСОБА_5 витрат на професійну правничу допомогу, оскільки позивачами за первісним позовом дійсно не надано належних та допустимих доказів здійснення ними таких витрат.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує таке.

Відповідно до ч. 1 та 3 (пункт 1) ст. 133 та ч. 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частини 1-3 ст. 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв'язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

ОСОБА_3 і ОСОБА_4 просили стягнути з ОСОБА_5 32390,00 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За змістом розділу 3 договорів про надання правової допомоги від 26 січня 2018 року № 7/18 та № 8/18 (а. с. 237-240, 242-245, том 1) робота адвоката є погодинною, з розрахунку, що одна година роботи та розрахунок вартості одного документу складає 30 % від місячного розміру однієї мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством, на дату підписання акту приймання-передачі наданих послуг.

Клієнт сплачує гонорар після підписання сторонами акту наданих послуг або у день отримання рахунку-фактури або довідки - розрахунку про розмір коштів, що підлягають виплаті адвокату.

Відповідно до актів наданих послуг від 26 січня 2018 року № 1/7/18 та № 1/8/18 загальна вартість послуг складає 10367,93 грн. та 9679,80 грн відповідно. Проте, документів, які б підтверджували факт сплати вартості заявлених у актах витрат, представником позивачів за первісним позовом суду не надано(а.с. 241, 246).

З вказаних вище актів надання послуг вбачається, що адвокатом у цих актах зазначені одні й ті самі послуги, але надані різним особам, а саме: ОСОБА_3 і ОСОБА_4 - позивачам за первісним позовом. Так, ОСОБА_6 за виготовлення одного документа у справі двічі встановлено вартість своїх послуг, що суперечить принципу розумності гонорару.

Згідно з актом надання послуг від 22 травня 2018 року (а. с. 117, том 2) ОСОБА_6 надала послуги ОСОБА_4 відповідно до договору № 7/18 від 26 січня 2018 року, проте, договір № 7/18 від 26 січня 2018 року укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, тобто іншою особою.

Крім того, згідно з актами про надання послуг від 22 травня 2018 року адвокатом ОСОБА_6 вартість послуг «представництво інтересів в судовому засіданні відповідача за зустрічним позовом 02.02.2018 та 30.03.2018» зазначено у обох актах, тобто двічі пораховано, що також суперечить принципу розумності гонорару. Належних документів, які б підтверджували факт сплати вартості заявлених у актах витрат, представником позивачів за первісним позовом суду не надано.

Також суд відхиляє доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки згідно з ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого при перегляді цієї справи встановлено не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вказане рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, подану їх представником адвокатом ОСОБА_6, залишити без задоволення, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : О. С. Панасюк

Л. О. Голота

Повний текст постанови виготовлено 19 вересня 2018 року.