Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 758/11844/14-ц

провадження № 61-15758св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

заінтересована особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від

07 березня 2017 року у складі судді Усик Г. І.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту родинних відносин.

Заява про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту родинних відносин, мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6, його рідна тітка. Для підтвердження цієї обставини документально потрібне свідоцтво про народження ОСОБА_6, яке було втрачено. Метою встановлення родинних відносин із померлою ОСОБА_6 є те, що заявник бажає зібрати для сімейного архіву та родоводу всі її документи, відшукати її творчі доробки, документи жертви холокосту, а також виконати усний заповіт покійної про поховання її разом з рідними, а цього всього зробити неможливо без підтвердження того, що вони є родичами між собою.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 02 грудня 2014 року заяву ОСОБА_4 задоволено.

Встановлено факт, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець міста Києва, є рідним племінником ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 народження, уродженки міста Києва, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що батько заявника

ОСОБА_7 та покійна ОСОБА_6 є рідними братом і сестрою, у зв'язку з чим доведеним є також той факт, що заявник дійсно є рідним племінником ОСОБА_6

01 березня 2017 року особа яка не брала участі у справі ОСОБА_5 звернулася до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою на рішення Подільського районного суду міста Києва від 02 грудня 2014 року.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07 березня 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції не вирішувалося питання про її права та обов'язки.

У касаційній скарзі, поданій 10 квітня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та передати питання про відкриття апеляційного провадження на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправомірно відмовив їй у відкритті апеляційного провадження з підстав того, що рішення Подільського районного суду міста Києва від 02 грудня 2014 року, яким встановлено факт родинних відносин, не впливає на її права та обов'язки, оскільки встановлення родинного зв'язку не спростовує будь-які інші юридично значимі факти. Зазначає, що між нею та заявником у справі існує спір про право, а саме Шевченківським районним судом міста Києва розглядається справа за її позовом до ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання недійсним заповіту, відновлення становища, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до неї про визнання заповіту недійсним. Зазначає, що встановлення факту родинних відносин між померлою та заявником у справі потрібне йому для отримання статусу спадкоємця за законом (племінника), а не за заповітом.

Заперечення на касаційну скаргу сторони у справі не подавали.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

02 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що у вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту родинних відносин між ним та ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2

Встановлення зазначеного факту між заявником та померлою ОСОБА_6 необхідно для збору документів померлої для сімейного архіву та родоводу, розшуку її творчих доробок, документів жертв холокосту, а також для її поховання разом з рідними.

У заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, заявником вказано, що метою встановлення факту родинних відносин не є отримання в наступному майна померлої, оскільки це йому потрібно для достойного її поховання та збору документів для сімейного архіву та родоводу.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 02 грудня 2014 року встановлено факт родинних відносин та визнано ОСОБА_4 племінником померлої ОСОБА_6

01 березня 2017 року особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_5, звернулася з апеляційною скаргою на зазначене рішення суду першої інстанції, посилаючись на те, що ОСОБА_4 звернувся з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, для встановлення родинних відносин між ним та померлою ОСОБА_6 у зв'язку з тим, що в нього на той час існував спір щодо спадкування майна померлої. Відсутність у ОСОБА_4 статусу спадкоємця за законом (племінника) і було причиною його звернення із заявою про встановлення такого факту.

Також зазначила, що у провадженні Шевченківського районного суду міста Києва розглядається справа № 761/10023/13-ц за її позовом до

ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_6 08 квітня 2010 року на його користь, відновлення становища, за зустрічним позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Снітко В. М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Острягін Д. Л., Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_6 08 листопада 2007 року на користь ОСОБА_5, та за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту від 08 квітня 2010 року.

Як вбачається з єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 липня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 20 грудня 2017 року, позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Снітко В. М., ОСОБА_10, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання недійсним заповіту, відновлення становища задоволено частково.

Визнано заповіт, складений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріальноо округу Снітком В. М., від 08 квітня 2010 року за № 1135, недійсним. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Позов третьої особи, що заявляє самостійні вимоги, щодо предмета спору, ОСОБА_10 до ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту задоволено.

Визнано заповіт, складений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Снітком В. М., від 08 квітня 2010 року за № 1135, недійсним.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Снітко В. М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Острягін Д. Л., Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визнання заповіту недійсним задоволено.

Визнано заповіт, складений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом Четвертої Київської державної нотаріальної контори від 08 листопада 2007 року за № 2-0483, недійсним.

Вирішено питання щодо судових витрат у справі.

Відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, з цивільної справи, яка розглядалась Шевченківським районним судом міста Києва, вбачається, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 існує спір з приводу спадкування нерухомого майна померлої, а саме квартири № 2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 оскільки померла заповідала цю квартиру ОСОБА_5 (заповіт від 08 листопада 2007 року № 2-0483).

ОСОБА_5 в касаційній скарзі зазначила, що на обґрунтування апеляційної скарги нею було вказано, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання про її права, оскільки між нею та заявником у справі існує спір стосовно спадкування квартира № 2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 а визнання родинних відносин між заявником та ОСОБА_6 надає йому право претендувати на майно як спадкоємцю за законом.

З урахуванням викладеного особа, яка подала касаційну скаргу, вважала, що суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Із висновком апеляційного суду погодитися не можна з огляду на таке.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції виходив із того, що апеляційна скарга подана особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК України 2004 року права на апеляційне оскарження, оскільки суд першої інстанції не вирішував питання про її права та обов'язки.

Проте такі висновки суду апеляційної інстанції є передчасними.

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 8 частини 3 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року

№ 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Зміст статті 292 ЦПК України 2004 року свідчить про те, що право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках, і обмежує їх права.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15 та у постанові від 06 вересня

2017 року у справі № 1844цс16.

Отже, висновок суду апеляційної інстанції про відсутність у особи права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про її права та обов'язки, може бути зроблений лише після з'ясування, яким чином таке рішення впливає на обсяг прав, інтересів чи обов'язків особи, яка подала апеляційну скаргу.

Проте апеляційний суд, порушивши вимоги частини 1 статті 292 ЦПК України, на це уваги не звернув, належним чином не перевірив доводів ОСОБА_5 щодо наявності підстав вважати, що її право порушено у зв'язку з тим, що

ОСОБА_4 умисно не вказав її як заінтересовану особу під час встановлення факту родинних відносин із ОСОБА_6

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд зазначених доводів апеляційної скарги належним чином не перевірив та дійшов передчасного висновку про відсутність у заявника права на апеляційне оскарження, що призвело до обмеження реалізації його права на апеляційне оскарження судового рішення.

Таким чином, апеляційним судом були допущені порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 березня 2017 року скасувати, справу передати до Апеляційного суду міста Києва для провадження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв І. М. Фаловська С. П. Штелик