АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/910/18 Справа № 175/2902/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Новік Л. М. Доповідач - Каратаєва Л.О.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2018 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:
головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,

за участю секретаря судового засідання - Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним,-

в с т а н о в и л а:

29 липня 201 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якій просив суд, з урахуванням уточнень, визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_1 , видане державним нотаріусом Установою Т.Г. 14 квітня 1992 року на ім`я ОСОБА_4 , недійсним та скасувати його (а.с. 3-6, 92-95).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2017 року у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 відмовлено (а.с.123-128).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалите нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.131-138).

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції порушено норми як матеріального, так і процесуального права.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія № НОМЕР_1 , актовий запис № 63 від 20.11.1986 року (а.с.10).

Після її смерті відкрилася спадщина на 8/13 чистин домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно заповіту від 23 лютого 1984 року, посвідченого секретарем Сурсько-Литовської сільської ради Дніпропетровського району Туривна Т., ОСОБА_5 на випадок своєї смерті заповіла все своє майно, своїм дітям ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , порівну (а.с. 72 зворот).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 квітня 1992 року, ОСОБА_4 отримала спадщину після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді 8/13 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 77).
Згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 від 04 січня 2011 року вбачається, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис №2 від 04 січня 2011 року (а.с.57). Спадкоємцем після її смерті є ОСОБА_7 (а.с. 53-63).

Як вбачається зі спадкової справи після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 14 квітня 1992 року, ОСОБА_1 в своїй заяві від 23 грудня 1991 року, зазначив, що йому відомо про заповіт на його ім`я від імені ОСОБА_5 , строк на прийняття спадщини пропустив і звертатися в суд на його поновлення не буде, заяву посвідчено 23 грудня 1991 року секретарем Сурсько-Литовської сільської ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області Горчаковою Ф.І. реєстровий номер 262 (а.с. 71). В спадковій справі також міститься аналогічна заява від ОСОБА_2 від 23 грудня 1991 року, заяву посвідчено 23 грудня 1991 року секретарем Сурсько-Литовської сільської ради народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області Горчаковою Ф.І. реєстровий номер 261(а.с. 71 зворот).

На підтвердження своїх позовних вимог, ОСОБА_1 надав копію військового квитка серія НОМЕР_3 , в якому зазначено, що він визнаний 13 січня 1968 року лікарською комісією при Дніпропетровському районному військоматі непридатним до військової служби з виключенням з обліку гр. І ст.15-а (а.с.17), а також надав виписку із акту ВО ВТЕК сер. ВТЕ-31 №082821 від 03 січня 1991 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 , 1951 р.н. було встановлено первинно третю групу інвалідності за загальними захворюваннями безстроково (а.с.21).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції, керуючись нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року, виходив із того, що позивачем не доведено, що на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 він був непрацездатним та мав право на обов`язкову частку у спадщині, оскільки, йому було встановлено третю групу інвалідності первинно у 1991 році, тобто після смерті спадкодавця, а з військового квитка не вбачається, що він був непрацездатним. Також позивач виразив своє волевиявлення, щодо спадщини після смерті матері, шляхом подачі заяви, в якій зазначив, що йому відомо про заповіт на його ім`я від імені ОСОБА_5 , строк на прийняття спадщини пропустив і звертатися в суд на його поновлення не буде. А із документів, наявних у спадковій справі, видно, що нотаріусом були дотримані вимоги п.125, 126, 128 Інструкції, а саме: перевірено факт смерті, родинні відносини із спадкодавцем, склад і місце знаходження спадкового майна, коло спадкоємців. Також суд зазначив, що позивачем пропущений встановлений строк позовної давності. Крім того, ставлячи питання про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, позивач не ставить питання про встановлення факту прийняття спадщини після смерті матері та про поновлення строку у відповідності до вимог ст.89 ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Так, судом першої інстанції вірно застосовано до зазначених правовідносин норми ЦК УРСР в редакції 1963 року, оскільки спадщина після смерті ОСОБА_5 відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила -ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК, строк на прийняття якої не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 524 ЦК УРСР , який діяв на час відкриття спадщини після смерті спадкодавця, встановлено, що Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно ст. 534 ЦК УРСР, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Згідно ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (ст.. 549 цього Кодексу) .

Доводи апеляційної скарги, що позивач не знав про наявність заповіту та вважав себе таким, що прийняв спадщину, вступивши в управління спадковим майном, так як проживав в одній садибі з сестрою ОСОБА_4 , користувався господарськими спорудами, колодязем, вбиральнею, доглядав за ними та лагодив їх, користувався присадибною ділянкою та вирощував городину, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Згідно п. 123, 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Мін`юсту УРСР від 31.10.1975 № 45/5, яка була чинною на момент відкриття спадщини в 1986 році (далі Інструкція № 45/5) , видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена.

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 ЦКУРСР).

Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому окладному

страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Так на підтвердження вступу в управління чи володіння спадковим майном спадщину, позивачем не надано доказів, а посилання на проживання позивача на одній садибі до якої входить спадкове майно, не може бути достатньою підставою для прийняття в спадщину цього майна. Так, він не вчиняв жодних правових дій зі спадковим майном, після смерті матері, позивач звернувся до суду через 30 років.

Ані при розгляді справи у суді першої інстанції, ані при апеляційному розгляді позивач не надав жодних переконливих доказів на підтвердження факту прийняття спадщини та на підтвердження будь-яких поважних причин, які перешкоджали б йому вступити у спадкові права.

Відповідно до ст. 535 ЦК УРСР , неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом(обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що позивачем не доведено, що на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 він був непрацездатним та мав право на обов`язкову частку у спадщині, оскільки з наданих позивачем доказів вбачається, що йому було встановлено третю групу інвалідності первинно у 1991 році, тобто після смерті спадкодавця, а з військового квитка також не вбачається, що він був непрацездатним.

Згідно положенням ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (ч.1). Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи (ч.2). Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ч.3).

Посилання в апеляційній скарзі на роз`яснення рішення Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року у справі №1-рп/2014, не може бути прийнято до уваги, оскільки зазначеним законом не можуть регулюватися правовідносини, які виникли в 1986 році.

Посилання в апеляційній скарзі, що позивач не відмовлявся від спадщини, не може бути підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.

Посилання в апеляційній скарзі, що державний нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину порушив ст. 128 Інструкція № 45/5, оскільки не перевірив правовстановлюючий документ на житловий будинок, колегія суддів відхиляє, оскільки звертаючись з позовною заявою та уточнюючи її, ОСОБА_1 , як на підставу своїх позовних вимог посилався на ст. 535 ЦК УРСР (Право на обов`язкову частку у спадщині) та зазначав, що він фактично вступив в управління спадковим майном, відповідно до 549 ЦК УРСР.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції.

Згідно ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.
Судді: