Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 489/4763/15-ц

провадження № 61-3014св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя?доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_5 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2016 року у складі судді Спінчевської Н. А. та на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 21 березня 2016 року у складі колегії суддів: Самчишиної Н. В., Лисенка П. П., Серебрякової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» (далі - ТОВ «Ніконджитбудсервіс») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про розірвання договору найму, виселення та стягнення заборгованості за користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Ніконджитбудсервіс», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання дій неправомірними, визнання частково недійсним умов договору та зобов'язання вчинити дії.

Первісний позов обгрунтовано тим, що з 30 липня 2001 року позивач є власником будинку?гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. У зв'язку з продажем нежитлових приміщень на першому поверсі цього ж гуртожитку у квітні 2005 року було здійснено розрахунок ідеальних часток між співвласниками нежитлових приміщень гуртожитку та 31 травня 2005 року отримано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, в якому зазначено, що ТОВ «Ніконджитбудсервіс» є власником 9068/10000 часток гуртожитку за цією адресою на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2006 року та з 2000 року й на сьогодні є його балансоутримувачем.

У гуртожитку проживають також мешканці, яким гуртожиток вперше надавався у зв'язку із роботою на Миколаївському заводі конденсаторів, до яких належить ОСОБА_3, яка у 1979 році вселилася у гуртожиток і разом із своїм дітьми ОСОБА_4, 1985 року народження та ОСОБА_5, 1994 року народження.

01 вересня 2003 року між позивачем та ОСОБА_3 у простій письмовій формі строком на один рік з правом пролонгації укладено договір найму жилих приміщень - кімнат НОМЕР_1, НОМЕР_2 та НОМЕР_3, загальною площею 62,4 кв.м., які розташовані в належному позивачеві гуртожитку по АДРЕСА_1. Після укладення договору відповідач разом із своїми дітьми ОСОБА_6, ОСОБА_5 вселилися в кімнати. За вказаною адресою відповідачі зареєстровані.

З 2014 року відповідач у повному обсязі, не сплачує коштів за проживання в гуртожитку у зв'язку із чим утворилася заборгованість за період з 01 березня 2012 року по 01 липня 2015 року у розмірі 8255, 42 грн.

Позивач просив розірвати договір найму житла від 01 вересня 2003 року, виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з кімнат НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 без надання іншого жилого приміщення, стягнути з відповідачів у солідарному порядку на користь ТОВ &q?з ;Ніконджитбудсервіс&quпр; заборгованість за користування найманим майном у розмірі 8255, 42 грн, три проценти річних за порушення грошового зобов'язання у розмірі 36,33 грн, інфляційні втрати - 2640, 51грн, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом посилаючись на те, що вона користується відособленими приміщеннями (трьома кімнатами) у гуртожитку. Відповідно до частини другої пункту 38 Примірного положення про гуртожитки, пункту 2.3 договору, укладеного з ТОВ «Ніконджитбудсервіс», вона має право вносити плату за користування жилою площею, за комунальні послуги за ставками квартирної плати (тарифів), установлених для будинків державного (комунального) житлового фонду. З березня 2012 року товариство самостійно та безпідставно, без будь-яких обґрунтувань та узгоджень з органами місцевого самоврядування завищує плату за проживання, зокрема, витрати на електроенергію, водопостачання, водовідведення, газопостачання, посилаючись на фактичні витрати щодо утримання.

Пунктом 4.1 спірного договору визначено, що оплата за користування жилою площею гуртожитку проводиться за встановленими ставками. Витрати за комунальними послугами входять у ставку оплати за користування жилою площею і окремо оплата за них не стягується. Цей пункт договору є нечіткий та не відповідає пункту 38 Примірного положення про гуртожитки, отже, порушує її права, суперечить чинному законодавству, яке регулює надання житлово-комунальних послуг, та є нечесною підприємницькою практикою відповідно до положень статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

ОСОБА_3 просила визнати неправомірними дії ТОВ «Ніконджитбудсервіс» щодо нарахування плати за проживання та комунальні послуги у гуртожитку без урахування пункту 38 Примірного положення про гуртожитки Визнати пункт 4.1. договору на користування жилою площею в гуртожитку недійсним. Зобов'язати ТОВ «Ніконджитбудсервіс» надавати повну інформацію про порядок нарахувань, про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, їх споживчі властивості тощо. Зобов'язати ТОВ «Ніконджитбудсервіс» здійснити перерахунок за комунальні послуги та користування жилою площею гуртожитку за останні три роки відповідно до пункту 38 Примірного положення про гуртожитки, а саме, за кожний вид послуг окремо, виходячи з показників загальнобудинкових лічильників, норм споживання та встановлених тарифів. Зобов'язати ТОВ «Ніконджитбудсервіс» підготувати договір про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території у формі типового договору.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2016 року позов ТОВ «Ніконджитбудсервіс» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про розірвання договору найму та виселення, стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь ТОВ «Ніконджитбудсервіс» 8255, 42 грн. заборгованості, 360, 33 грн?три проценти річних, 2640, 51 грн - інфляційних втрат, 487, 20 грн - судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

У зустрічному позові ОСОБА_3 до ТОВ «Ніконджитбудсервіс» про визнання дій неправомірними, визнання договору частково недійсним, зобовязання вчинити певні дії відмовлено.

Ухвалою Леніського районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2016 року виправлено описку у резолютивній частині рішення, ураховуючи, що судом помилково зазначено у цій частині рішення про стягнення судовго збору в солідарному порядку з відповідачів (а.с. 190).

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі своїх зобов'язань за договором найму жилового приміщення, укладеного 01 липня 2003 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Ніконджитбудсервіс», належним чином не виконують, оплату за користування житлом у повному обсязі не здійснють, тому є підстави для стягнення заборгованості за користування майном та комунальними послугами з урахуванням трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Суд першої інстанції також виходив з того, що про зміну розміру тарифів відповідачі повідомлялися своєчасно, нові розміри тарифів не оскаржували.

Суд першої інстанції, встановивши обставини справи та дослідивши докази у справі, дійшов висновків, що позовна давність не сплила, оскільки її перебіг перервався вчиненням дій відповідачем ОСОБА_3 щодо оплати заборгованості, які свідчать про визнання нею боргу, позивач не довів підстави для розірвання договору найму, укладеного між ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та ОСОБА_3, і виселення відповідачів. У зустрічному позові відмовив за безпідставності заявлених вимог.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 21 березня 2016 року відхилено апеляційну скаргу ТОВ «Ніконджитбудсервіс». Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2016 року, описку в якому виправлено ухвалою цього ж суду від 27 січня 2016 року, змінено в частині стягнених сум заборгованості за користування гуртожитком та за порушення грошового зобов'язання. Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у солідарному порядку на користь ТОВ «Ніконджитбудсервіс» заборгованість за користування гуртожитком за період з 01 березня 2012 року по 01 червня 2015 року у розмірі 7 735, 42 грн, три проценти річних за період з 11 квітня 2013 року по 01 червня 2015 року - 359, 07 грн та інфляційні втрати за порушення грошового зобов'язання з листопада 2013 року по травень 2015 року включно ? 2 598, 46 грн.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2016 року скасовано в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про покладення зобов'язання здійснити перерахунок та оплату за користування жилою площею у кімнатах НОМЕР_1-НОМЕР_3 і комунальними послугами у гуртожитку та ухвалено в цій частині нове рішення. Зобов'язано ТОВ «Ніконджитбудсервіс» перерахувати, починаючи з 28 серпня 2015 року, та здійснювати нарахування плати ОСОБА_3 за користування жилою площею у відособлених кімнатах НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 і комунальними послугами у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 за ставками квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного (комунального) житлового фонду. У іншій частині рішення суду залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про стягнення з відповідачів у солідарному порядку заборгованості за користування гуртожитком, яка визначена з урахуванням положень частини другої статті 625 ЦК України щодо порушення грошового зобов'язання, а також про переривання перебігу позовної давності та відсутності підстав для застосування наслідків її спливу, а також недоведеність позову у частині розірвання договору користування жилою площею та виселення відповідачів із підстав, передбачених статтями 825 - 826 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог про зобов'язання здійснити перерахунок плати за користування жилою площею у кімнатах НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 і комунальними послугами у гуртожитку та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 разом з дітьми користується відособленими кімнатами НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 у гуртожитку, тому вона має право на здійснення оплати за користування нею у порядку встановленому частиною другою пункту 38 Примірного положення про гуртожитки. Таке право у ОСОБА_3 виникло з моменту звернення до суду з вказаним позовом, тобто з 28 серпня 2015 року. У іншій частині зустрічного позову апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

У квітні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з касаційною скаргою на рішення Леніського районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2016 року та на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 21 березня 2016 року, у якій просив скасувати судові рішення в частині стягнення заборгованості за користування жилим приміщенням, трьох процентів річних та інфляційних втрат та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові, в іншій частині рішення апеляційного суду залишити без змін, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційну скаргу ОСОБА_5 мотивував тим, що суд апеляційної інстанції незаконно стягнув з відповідачів на користь позивача заборгованість за користування кімнатами у гуртожитку в повному обсязі. Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачі користуються відособленими кімнатами НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 у гуртожитку, тому мають право на здійснення оплати за проживання в порядку встановленому частиною другою пункту 38 Примірного положення про гуртожитки. Однак дійшов неправильного та нелогічного висновку, що таке право у відповідачів виникло лише з 28 квітня 2015 року. Оскільки з часу поселення відповідачів до вказаних кімнат вони були у їх відособленому користуванні і цей факт встановлено судом, то плата за проживання має здійснюватися на підставі частини другої пункту 38 Примірного положення про гуртожитки. Тому нарахована заборгованістьо ТОВ «Ніконджитбудсервіс» нра підставі встановлених останнім тарифів на власний розсуд є незаконною.

Згідно умов договору плата за проживання у гуртожитку має нараховуватися виключно на підставі пункту 38 Примірного положення про гуртожитки, тобто за ставками квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського жилого фонду.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року №529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» та постанови Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року №869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги» виконавець повинен надавати послуги відповідно до встановлених тарифів на підставі рішення органу місцевого самоврядування. ТОВ «Ніконджитбудсервіс» не обґрунтувало свої вимоги та не надало доказів, які б свідчили про наявність відповідно договору, правильність і безспірність розрахунків, а також застосування тарифів на відповідні послуги, затверджених виконавчим органом Миколаївської міської ради.

Задовольняючи позов, суд визначив спірний договір, як договір оренди, та застосував до спірних правовідносин положення ЦК України, яке регулює оренду. Суди не звернули уваги на те, що згідно з частиною першої статті 820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Тобто розмір не може перевищувати максимальний розмір плати встановлений законом. Розпорядженнями директора підприємства від 26 січня 2012 року, від 01 лютого 2012 року у порушення статті 525 ЦК України було змінено порядок нарахування мешканцями гуртожитку за комунальні послуги,

Позивачем не надано жодного доказу на обґрунтування правомірності нарахованої заборгованості, тому неможливо встановити розмір відповідальності відповідачів. Докази про надання позивачу повноважень органу місцевого самоврядування у сфері житлово - комунальних послуг не надано, а отже, він не наділений правом встановлювати тарифи за проживання в гуртожитку та нараховувати відповідну заборгованість за комунальні послуги. Позивач не довів розмір заборгованості за житлово - комунальні послуги. ТОВ «Ніконджитбудсервіс» не уклало з іншою організацією відповідного договору на обслуговування будинку та прибудинкової території і такий договір не укладено з жодним із мешканців гуртожитку. Зокрема, товариство не може укладати такі договори з мешканцями гуртожитку, оскільки не підпадає під дію Закону України «Про житлово - комунальні послуги», та відповідно не має право надавати такі послуги.

14 квітня 2016 року ТОВ «Ніконджитбудсервіс» звернулося до суду з касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2016 року та на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 21 березня 2016 року, у якій просило скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, а у зустрічному позові відмовити, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційну скаргу ТОВ «Ніконджитбудсервіс» мотивувало тим, що апеляційний суд не надав належну оцінку доводам відповідача. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені зустрічного позову, апеляційний суд вийшов за межі апеляційних вимог, ухвалив рішення про зобов'язання товариства перерахувати з 28 серпня 2015 року та здійснювати нарахування ОСОБА_3 плати за користування жилою площею у відособлених кімнатах НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, проте ОСОБА_3 не заявляла відповідних позовних вимог, а просила зробити перерахунок за три останні роки.

Застосоване апеляційним судом до спірних правовідносин Примірне положення про гуртожитки втратило свою чинність та набрало чинності нове положення.

Висновки апеляційного суду стосовно обставин поселення відповідачі у гуртожиток, зайняття ними відповідних приміщень не грунтуються на доказах, які є у матеріалах справи.

Дійшовши висновку, що пункт 2.2 договору найму не має правого значення, а тому відсутні підстави для розірвання цього договору, суд фактично втрутився у права власника та позбавив його права користування, володіння та розпорядження своїм майном. Поза увагою суду залишилися систематичне направлення товариством ОСОБА_3 повідомлень про розірвання договору. Відповідно до частини другої статті 825 ЦК України у товариства є законні підстави для розірвання договору найму з відповідачами.

14 квітня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою ОСОБА_5, а 15 квітня 2016 року ухвалою цього ж суду відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «Ніконджитбудсервіс».

19 жовтня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.

22 січня 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

08 червня 2016 року ТОВ «Ніконджитбудсервіс» подало заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення суду апеляційної інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, а у задоволенні зустрічного позову відмовити. Гуртожиток є приватною власністю. Позивач використовує його не для поселення громадян на період навчання чи роботи, а для здійснення підприємницької діяльності. Позивач здійснює розрахунки за отримані послуги щодо усього гуртожитку, а не щодо кожного окремого наймача. Касаційна скарга ОСОБА_5 ґрунтується на власних міркуваннях, не підтверджених фактами та положеннями законодавства.

16 червня 2016 року ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали заперечення на касаційну скаргу ТОВ «Ніконджитбудсервіс», зазначаючи, що рішення апеляційного суду в частині зобов'язання здійснити перерахунок є законним і обґрунтованим, а тому в цій частині відсутні підстави для його скасування. Положенням глави 59 ЦК України не можуть застосовуватись до правовідносин між сторонами договору в частині нарахування та сплати за комунальні послуги за договором користування 2003 року. Поселення відповідачів до гуртожитку та проживання відбувалося у зв'язку з трудовими відносинами з підприємством, на підставі статті 128 ЖК Української РСР, тобто на законних підставах на момент переукладення договору від 2003 року з товариством, правовідносини між сторонами в частині нарахування та сплати за комунальні послуги регулювались виключно ЖК Української РСР та Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року № 208 (в частині оплати, пункт 38 Примірного положення про гуртожитки відповідно до частини сьомої пункту 2.3. договору).

У 2003 році будинок по АДРЕСА_1 мав статус гуртожитку та на час розгляду справи його статус не змінювався.

Відповідальність за несвоєчасну сплату за комунальні послуги встановлена законом у вигляді інфляційних нарахувань та пені. Відповідальність за несплату комунальних послуг у вигляді виселення законом не встановлена.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2005 року ТОВ «Ніконджитбудсервіс» є власником 9068/10000 часток гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 у м. Миколаїві, а з 2000 року й до цього часу є його балансоутримувачем.

Надання в оренду та експлуатація власного чи орендованого нерухомого майна є одним з видів діяльності ТОВ «Ніконджитбудсервіс».

Вказаний гуртожиток у 1972 році прийнятий в експлуатацію та переданий на баланс Миколаївського заводу конденсаторів, статус його як гуртожитку не змінювався.

Наказом Мінмашпрому України від 24 лютого 1994 року на базі заводу конденсаторів було створено Відкрите акціонерне товариство «Ніконд», а гуртожиток у процесі здійснення приватизації (корпоратизації) ввійшов до складу цілісного майнового комплексу Відкритого акціонерного товариства «Ніконд», яке перейменоване в повне акціонерне товариство «Ніконд», а надалі з включенням гуртожитку до статутного фонду господарського товариства - ТОВ «Ніконджитбудсервіс», створеного 14 січня 2000 року.

Судами встановлено, що з 31 січня 2000 року гуртожиток перебуває на балансі та у власності ТОВ «Ніконджитбудсервіс», яке самостійно його утримує.

На підставі рішення Виконкому Миколаївської міської ради від 23 червня 2001 року ТОВ «Ніконджитбудсервіс» отримало 03 липня 2001 року свідоцтво на право колективної власності на вказаний гуртожиток, загальною площею 6 575,5 кв. м, яке зареєстроване в Миколаївському бюро технічної інвентаризації 03 липня 2001 року.

Судами встановлено, що відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_3 працювала на Миколаївському заводі конденсаторів, який реорганізовано у відкрите акціонерне товариство «Ніконд», з 28 серпня 1979 року по 01 липня 1996 року (тобто більше 10 років). З 01 липня 1996 року по 11 вересня 2001 року вона переведена та працювала пракувальницею в дочірньому підприємстві відкритого акціонерного товариства «Ніконд» - «Факон». З 11 вересня 2001 року ОСОБА_3 звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією підприємства (а. с. 264, 277).

У 1979 році за заявою ОСОБА_3, як працівнику Миколаївського заводу конденсаторів, та за згодою адміністрації і профспілкового комітету підрозділу, де вона працювала пакувальницею, вперше надано ліжко-місце у кімнаті НОМЕР_1 вказаного гуртожитку.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно з інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно з 1979 року ОСОБА_3 вселилася до гуртожитку, зареєстрована в ньому та постійно проживає разом з дітьми ОСОБА_4, ОСОБА_5, іншого житла у них немає (а.с.227, 275 - 276, 278 - 280).

З 1987 року по 1989 рік ОСОБА_3 проживала разом із сином ОСОБА_4, 1985 року народження, у відособленій кімнаті НОМЕР_2, а з 1994 року проживала - у відособлених кімнатах НОМЕР_1, НОМЕР_2 (а. с.278 - 280).

Встановивши обставини справи, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що з 1987 року за згодою підприємства-балансоутримувача, ще до переходу вказаного гуртожитку у власність ТОВ «Ніконджитбудсервіс», ОСОБА_3 займала у гуртожитку кімнати, а не ліжко-місце.

Апеляційним судом також встановлено, що у зв'язку із зміною власника гуртожитку, яким стало ТОВ «Ніконджитбудсервіс», 19 серпня 2003 року ОСОБА_3 звернулася до директора товариства із заявою про виділення ій у користування додатково кімнату НОМЕР_3 , крім кімнат НОМЕР_1, НОМЕР_2, які перебували у її користуванні. Її заяву було задоволено (а.с. 166). З цього часу відповідачі займають три кімнати. З 2000 року ОСОБА_3 здійснює підприємницьку діяльність, яка не стосується її попередньої роботи.

Судами встановлено, що 01 вересня 2003 року між ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та ОСОБА_3 у простій письмовій формі строком на один рік з правом пролонгації укладено договір користування площею в гуртожитку (договір найму), (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1 якого відповідачу було передано у користування кімнати НОМЕР_1, НОМЕР_2 НОМЕР_3.

У пункті 7.1. Договору зазначено, що договір вважається пролонгованим на строк, зазначений у пункті 1.1. договору, якщо жодна зі сторін не пізніше ніж за один місяць не повідомить другу про розірвання договору.

Згідно пункту 2 Договору відповідач зобов'язалася своєчасно вносити плату за проживання у гуртожитку у встановлених розмірах відповідно до розділу 4 Договору і пункту 38 Примірного положення про гуртожитки, затверлдженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 року № 208.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з розпорядженнями директора ТОВ «Ніконджитбудсервіс» від 26 січня 2012 року, 26 липня 2013 року, 25 квітня 2014 року, 28 травня 2014 року, 17 вересня 2014 року, 30 квітня 2015 року встановлено оплату за проживання у гуртожитку на рівні собівартості комплексного обслуговування будинку - гуртожитку. Оплату за електроенергію водопостачання, природний газ включено у вартість оплати за проживання (а. с. 28 - 32). Однак зазначену плату відповідачі у повному обсязі не вносили, а тому утворилась заборгованість за період з 01 березня 2012 року по 01 червня 2015 року ( а.с. 38).

Перевіряючи доводи касаційних скарг, Верховний Суд виходить з такого.

За змістом частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного заєхисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і нтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про житлово- комунальні послуги» (далі - Закон) житлово-комунальні послуги ? це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг ґрунтується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг (стаття 4 Закону).

За статтею 8 Закону стандарти, нормативи, норми і правила встановлюють комплекс якісних та кількісних показників і вимог, які регламентують вироблення та виконання житлово-комунальних послуг з урахуванням соціальних, економічних, природно-кліматичних та інших умов регіонів та населених пунктів.

Стандарти, нормативи, норми, порядки і правила у сфері житлово- комунальних послуг розробляють і затверджують Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері технічного регулювання, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах їхніх повноважень та згідно із законодавством.

Інші центральні органи виконавчої влади затверджують нормативно-правові акти у сфері житлово-комунальних послуг, що видаються в межах їхніх повноважень після погодження або спільно з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово- комунального господарства, і реєструються в установленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 13 Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово- комунального господарства.

Згідно зі статтею 14 Закону залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Відповідно до Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 року № 869, цей Порядок визначає механізм формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і поширюється на суб'єктів господарювання всіх форм власності, які надають послуги (далі - виконавці), суб'єктів господарювання всіх форм власності, що спеціалізуються на виконанні окремих послуг, на умовах субпідрядних договорів з виконавцями (далі - субпідрядники), органи місцевого самоврядування, власників, орендарів житлових будинків (гуртожитків), власників (наймачів) квартир (житлових приміщень у гуртожитках), власників нежитлових приміщень у житлових будинках (гуртожитках).

Згідно із пунктами 2, 3, 4 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з власниками (наймачами) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та власниками, орендарями нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) укладається договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (далі - договір про надання послуг). Послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг. Копія такого рішення є невід'ємною частиною договору про надання послуг. Інформація про перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, їх вартість, структуру тарифу, його зміну з обґрунтуванням її необхідності доводиться до відома споживачів у порядку, затвердженому Мінрегіоном.

Під час установлення тарифу на послуги необхідно забезпечувати прозорість визначення вартості усіх послуг з розрахунку на 1 кв. метр загальної площі квартири, житлового приміщення у гуртожитку та нежитлового приміщення у житловому будинку (гуртожитку).

Тариф на послуги для гуртожитків, що призначаються для проживання одиноких громадян (житловими приміщеннями спільно користуються кілька осіб, які не перебувають у сімейних стосунках), розраховується згідно з цим Порядком. Вартість послуг з розрахунку на ліжко-місце визначається як добуток тарифу на норму житлової площі для однієї особи в гуртожитку.

Апеляційним судом встановлено, що між сторонами укладено договір найму, що підтверджується змістом договору від 1 вересня 2003 року.

Згідно із частиною першою статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Відповідно до частин першої, другої статті 820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за користування житлом, плата, встановлена у договорі, не може перевищувати цього розміру. Одностороння зміна розміру плати за користування житлом не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з пунктом 18 Примірного положення про гуртожитки громадяни (чинного на час укладення Договору і протягом періоду, за який позивач за первісним позовом просить стягнути борг, а позивач за зустрічним позовом просить перерахувати розмір боргу) громадяни, які проживають у гуртожитку, зобов'язані своєчасно вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги відповідно до пункту 38 цього Примірного положення.

Відповідно до пункту 38 Примірного положення про гуртожитки плата за користування жилою площею в приміщеннях, що знаходяться в спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках, провадиться за встановленими ставками. Витрати на комунальні послуги входять до ставки плати за користування жилою площею, і окремо плата за них не стягується. Громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду.

Такі ж положення щодо оплати послуг за гуртожитки містяться у пункті 7 розділу ІІІ Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 84 від 27 квітня 2015 року, за змістом якого розмір плати за проживання в гуртожитку визначається у договорі найму приміщення у гуртожитку відповідно до розрахунку, затвердженого власником гуртожитку, а плата за житлово-комунальні послуги визначається відповідно до встановлених уповноваженим органом цін/ тарифів та такі послуги.

У постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року у справі № 61 - 2433/цс-16 викладено висновки щодо застосування законодавства у справі з участю ТОВ «Ніконджитбудсервіс».

Змінивши рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову про стягнення боргу з відповідачів та ухваливши рішення в частині задоволення зустрічного позову про зобов'язання ТОВ «Ніконджитбудсервіс» вчинити дії, суд апеляційної інстанції виходив з того, що згідно умов договору відповідач зобов'язувалася своєчасно вносити плату за проживання у гуртожитку за встановленими ставками та відповідно до пункту 38 Примірного положення про гуртожитки. Водночас стягнув заборгованість з урахуванням встановлених власником гуртожитку ставок (а.с. 28-32). Проте зобов'язав ТОВ «Ніконджитбудсервіс» перерахувати, починаючи з 28 серпня 2015 року, та здійснювати нарахування плати ОСОБА_3 за користування жилою площею у відособлених кімнатах НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 і комунальними послугами у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 за ставками квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного (комунального) житлового фонду.

Такі висновки суду апеляційної інстанції є суперечливими та не ґрунтуються на зазначених вище положеннях нормативно-правових актів та Договору.

Вирішуючи спір у частині зустрічного позову, суд апеляційної інстанції керувався Примірним положенням про гуртожитки, затвердженого Радою Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року № 208. Поза увагою апеляційного суду залишилося те, що постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 2015 року № 582 у, яка набрала чинності з 19 серпня 2015 року, визнано такою, що втратила чинність, постанова Ради Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року № 208 «Про затвердження Примірного положення про гуртожитки».

Суд апеляційної інстанції вирішуючи спір у частині позовних вимог за зустрічним позовом про зобов'язання здійснити перерахунок за комунальні послуги та користування жилою площею у гуртожитку, починаючи з 2008 серпня 2015 року, та здійснювати нарахування плати ОСОБА_3 за користування вказаними кімнатами за ставками квартирної плати відповідності до пункту 38 Примірного положення про гуртожитки за кожний вид послуг окремо, виходячи із показників загально-будинкових лічильників, законодавчо встановлених норм споживання та тарифів, не взяв до уваги зустрічні позовні вимоги (а. с. 85-93), і вийшов за межі позовних вимог, що не відповідає вимогам статті 303 ЦПК України 2004 року.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій не з'ясували показники (складові) оплати за проживання у гуртожитку, відповідність розрахунку ставок за проживання у гуртожитку нормам законодавства та Договору, не перевірили їх обгрунтованість, належним чином не перевірили доводи та аргументи сторін, не мотивували за якими конкретно ставками стягнуто борг з відповідачів, чи такі відповідають умовам Договору. З урахуванням положень Договору та пункту 38 Примірного положення про гуртожитки, не з'ясували, чи плата за користування кімнатами в гуртожитку відповідає ставкам квартирної плати (тарифам), установленим для будинків державного та громадського житлового фонду.

Посилання судів на те, що оплата або ставка щомісячного платежу за користування жилим приміщенням гуртожитком з травня 2012 року встановлена власником належним чином не мотивоване, суди не мотивували, чи взяли до уваги пункту 4.1. Договору, який визначає плату за користування в гуртожитку та комунальні послуги, чи відповідає умовам Договору встановлена власником гуртожитку плата за проживання в гуртожитку.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Європейський суд з прав людини звертав увагу, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (пункт 41 рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 березня 2013 року).

Вирішуючи спір у частині розірвання договору та виселення відповідачів, суди дійшли висновку про недоведеність позовних вимог. Водночас суди першої та апеляційної інстанцій керувалися статтею 825 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 825 ЦК України договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі: 1) невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази; 2) руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає.

Згідно з пунктом 2.2. Договору ТОВ «Ніконджитбудсервіс» має право на розірвання договору у випадку невнесення наймачем плати за проживання протягом двох місяців з дня настання строку платежу та в інших випадках, передбачених цим договором.

Апеляційний суд виходив із установлених обставин про те, що 1 вересня 2003 року між сторонами укладено довгостроковий договір найму житла, проте невнесення наймачами плати за житло за шість місяців не підтвержується матеріалами справи.

Дійшовши висновку, що пункту 2.2. Договору, який визначає підстави його розірвання, не має правового значення, апеляційний суд не виклав жодного мотиву такого висновку. Саме лише посилання суду на те, що пункт Договору не має правого значення не може вважатися належною мотивацією рішення апеляційного суду. Виклавши лаконічно твердження про незастосування пункту 2.2. Договору до спірних правовідносин, апеляційний суд дав підставу стороні для неясності підстав відмови у її вимогах.

Відповідно до прецедентного права Європейського суду з прав людини рішення судів і трибуналів повинні бути належним чином мотивовані. Ступінь цього обов'язку може варіюватися залежно від характеру рішення, що повинно бути визначено у світлі конкретних обставин справи (див. рішення у справах «Гарсія Руїз проти Іспанії» від 21 січня 1999 року, «Красуля проти Росії» від 22 лютого 2007 року, «Ільяді проти Росії» від 05 травня 2011 року, «Трофимчук проти України» від 09 грудня 1994 року).

Суди першої і апеляційної інстанцій належним чином не мотивували, чому не взяли до уваги положення Договору та не перевірили і не спростували доводи позивача за первісним позовом, якими він обгрунтовував вимоги про розірвання Договору та виселення відповідачів, а також заперечення відповідачів за первісним позовом проти їхнього виселення з гуртожитку. Зазначене стосується вирішення й інших позовних вимог у справі.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили обставини справи, не надали оцінку усім доказам у справі, не з'ясували фактичних правовідносин сторін, їхніх прав та обов'язків, не виклали мотиви та аргументи своїх висновків.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57- 60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру боргу, наявності доказів, що їх підтверджують). Такі ж вимоги щодо встановлення обставин у справі визначено і ЦПК України.

Дотримання вимог цивільного процесуального закону щодо встановлення обставин справи, належної оцінки доказів, вирішення питання щодо характеру правовідносин між сторонами та застосування правової норми до них є умовою ухвалення законного та обгрунтованого рішення у справі, а також дотримання основних засад цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Враховуючи викладене, судові рішення підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Судам необхідно встановити обставини справи, перевірити доводи та аргументи сторін, викласти мотиви їх відхилення чи взяття до уваги, при вирішенні позову в частині розірвання договору та виселення відповідачів суд має з'ясувати, чи, за наявності обставин, задоволення позову в цій частині буде втручанням держави у право заявника на повагу до його житла.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47) ( пункт 42 рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року)

З урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Верховний Суд бере до уваги, що справа розглядається в суді з 2015 року, проте із урахуванням завдань цивільного судочинства (стаття 2 ЦПК України) та викладених вище мотивів вважає необхідним скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_5 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» задвовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 січня 2016 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 21 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

СуддіВ. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик