Справа №487/6339/17 14.09.2018
Провадження №22-ц/784/1193/18
Провадження №22-ц/784/1193/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 вересня 2018 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Яценко Л.В.,

за участі представників:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - Трамбовецької Т.О.,

розглянувши в спрощеному провадженні у відкритому судовому засіданні цивільну справу №487/6339/17 за апеляційною скаргою Науково-дослідного інституту «Миколаївська астрономічна обсерваторія» на рішення, яке постановив Заводський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Кузьменка Вячеслава Володимировича у приміщенні цього суду 19 квітня 2018 року о 10 годині 28 хвилині за позовом ОСОБА_3 до Науково-дослідного інституту «Миколаївська астрономічна обсерваторія» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2017 р. ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_1 звернувся з позовом до Науково-дослідного інституту «Миколаївська астрономічна обсерваторія» (далі - НДІ «Миколаївська астрономічна обсерваторія») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2013 р. у справі за його позовом до НДІ «Миколаївська астрономічна обсерваторія» про визнання незаконним наказу про застосування дисциплінарного стягнення, зміну формулювання причини звільнення та покладення відповідних зобов'язань, відповідача зобов'язано виплатити на користь ОСОБА_3 вихідну допомогу внаслідок припинення трудового договору з підстав порушення законодавства про працю.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2017 р. за позовом ОСОБА_3 до НДІ «Миколаївська астрономічна обсерваторія» про стягнення вихідної допомоги при звільненні, компенсації за час затримки розрахунку при звільненні, індексації, відшкодування моральної шкоди на користь позивача стягнуто вихідну допомогу та відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні, всього - 313 241 грн. 28 коп. Рішення суду в частині сплати вихідної допомоги було виконано лише 05 жовтня 2017 р.

Посилаючись на викладене, а також на те, що відповідачем вихідна допомога сплачена лише 05 жовтня 2017 р., позивач просив стягнути з відповідача суму індексації за час затримки розрахунку у розмірі 44009 грн. 10 коп.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити.

Представник відповідача позов не визнав та пояснив, що сума вихідної допомоги була зарезервована на відповідних рахунках підприємства, 16 грудня 2013 р. НДІ «Миколаївська астрономічна обсерваторія», до Управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області були подані на реєстрацію юридичні та фінансові зобов'язання на рахунок НОМЕР_2 на загальну суму 22341 грн. 37 коп., з яких 21357 грн. 37 коп. - вихідна допомога позивачу. Однак, листом про надання попередження Управління Державної казначейської служби України у Миколаївської області від 24 грудня 2013 р. попередило НДІ «Миколаївська астрономічна обсерваторія» про неналежне виконання бюджетного законодавства щодо реєстрації бюджетного зобов'язання на суму 22341 грн. 37 коп. згідно реєстру бюджетних зобов'язань № 645 від 16 грудня 2013 р. по рахунку НОМЕР_2 у зв'язку з відсутністю документів, які підтверджують факт взяття бюджетного зобов'язання - п. 2.9 Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобов'язань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 309 від 2 березня 2012 р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 березня 2012 р. за № 419/20732, п. 23 ст. 116 Бюджетного кодексу України. Крім цього, листом від 13 березня 2014 р. НДІ «Миколаївська астрономічна обсерваторія» додатково зверталося до Управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області, в якому зазначали про необхідність виконання рішення суду на користь позивача та нагадувала про законодавчо встановлену відповідальність за невиконання рішення суду. В подальшому, на протязі більше ніж двох років, відповідач не вживав будь-яких дієвих заходів щодо виконання законодавчо покладеного на нього обов'язку та обов'язку відповідно до рішення апеляційного суду від 31 жовтня 2013 р. щодо виплати нарахованої суми.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 квітня 2018 р. позов задоволений.

Стягнуто з НДІ «Миколаївська астрономічна обсерваторія» на користь ОСОБА_3 суму відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 44009 грн. 10 коп. Розподілені судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що факт неправомірної затримки розрахунку при звільненні позивача встановлений рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2017 р., а тому такі обставини згідно з п. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню у даній справі. Отже, обов'язок щодо своєчасного розрахунку з працівником покладено на роботодавця. Не заслуговують на увагу посилання відповідача, на бездіяльність державної виконавчої служби, яка не вживає, на його думку, заходів щодо виконання рішення, оскільки вказана обставина не знімає обов'язок в цьому питанні з відповідача. За вказаних обставин, відсутні підстави вважати, що невиплата вихідної допомоги сталася не з вини НДІ «Миколаївська астрономічна обсерваторія».

В апеляційній скарзі НДІ «Миколаївська астрономічна обсерваторія» вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, в якому відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не надав належної оцінки усім запереченням відповідача, зокрема, щодо відсутності його вини у затримці виплати суми вихідної допомоги позивачеві, позивач чітко не вказує період, за який просить стягнути середній заробіток, суд помилково не вирішив питання щодо оплати позивачем судового збору та безпідставно стягнув на користь позивача 2 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з НДІ «Миколаївська астрономічна обсерваторія» і був звільнений з роботи 08 листопада 2012 р. за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2013 р. по справі № 2/487/393/2013 за позовом ОСОБА_3 до НДІ «Миколаївська астрономічна обсерваторія» про визнання незаконним наказу про застосування дисциплінарного стягнення, зміну формулювання причини звільнення, внесення змін до запису про звільнення в трудовій книжці, стягнення вихідної допомоги при звільненні, компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні, відшкодування моральної шкоди визнано підставою звільнення ОСОБА_3 з посади ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зобов'язано НДІ «Миколаївська астрономічна обсерваторія» змінити формулювання підстави звільнення в трудовій книжці на ч. 3 ст. 38 КЗпП України та виплатити на користь позивача вихідну допомогу, передбачену ст. 44 КЗпП України внаслідок припинення трудового договору з підстав порушення законодавства про працю.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2017 р. за позовом ОСОБА_3 до НДІ «Миколаївська астрономічна обсерваторія» по справі № 487/763/17 про стягнення вихідної допомоги при звільненні, компенсації за час затримки розрахунку при звільненні, індексації, відшкодування моральної шкоди, на користь позивача, стягнуто на користь позивача 21 357 грн. 36 коп. вихідної допомоги та 291 883 грн. 92 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Виплата позивачу вихідної допомоги (21 357 грн. 36 коп.) проведена 05 жовтня 2017 р. в порядку примусового виконання рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2013 р. Дана обставина сторонами не оспорюється.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 р. №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 р. №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 р. у справі № 6-788цс16.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_3 просив про стягнення на його користь з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати йому вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП України, спір щодо стягнення якої вирішений судом.

У ч. 2 ст. 2 Закону України від 24 березня 1995 р. № 108/95-ВР «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Враховуючи, що в день звільнення позивача з роботи - 08 листопада 2012 р. в порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України відповідач розрахунок з позивачем не здійснив в повному обсязі, а саме - не була виплачена вихідна допомога і цей розрахунок на виконання рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2013 р. проведено 05 жовтня 2017 р., ОСОБА_3 має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, тобто з 08 листопада 2012 р. по 05 жовтня 2017 р.

Між тим, як вбачається з позовної заяви ОСОБА_3, роз'яснень, які надані його представником в суді апеляційної інстанції, за даним позовом ним проводився розрахунок періоду затримки проведення виплати вихідної допомоги, виходячи з того, що починаючи з 01 листопада 2013 р. по день отримання належних до виплати сум (05 жовтня 2017 р.) цей період становив 47 місяців та 4 робочих дні. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2017 р. на його користь стягнутий середній заробіток за 41 місяць, а тому він просив про стягнення вихідної допомоги у розмірі 44009 грн. 10 коп., тобто за 6 місяців та 4 робочих дні (за період з 01 квітня 2017 р. по 05 жовтня 2017 р.).

Колегія суддів не погоджується з аргументами апеляційної скарги про те, що законодавством не встановлена презумпція вини роботодавця при вирішення спору, пов'язаного із затримкою розрахунку при звільненні, а також про відсутність такої вини у відповідача.

Так, проаналізувавши положення ст. 117 КЗпП України, Верховний Суд України у п. 20 постанови Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про працю» роз'яснив, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе

відсутності в цьому своєї вини.

Таким чином, саме на роботодавця покладений обов'язок довести відсутність його вини у дотриманні передбачених ст. 116 КЗпП України строків розрахунку при звільненні.

Заперечення відповідачем своєї вини у непроведенні своєчасного розрахунку з позивачем є безпідставним.

Так, як вбачається з наданих відповідачем доказів (супровідних листів від 19 грудня 2013 р. та від 26 грудня 2913 р., які підтверджують направлення до Управління Державної казначейської служби України у м. Миколаєві Миколаївської області платіжних доручень, рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2013 р., листа Управління Державної казначейської служби України у м. Миколаєві Миколаївської області від 24 грудня 2013 р. про попередження НДІ «Миколаївська астрономічна обсерваторія» щодо неналежного виконання бюджетного законодавства стосовно реєстрації бюджетного зобов'язання на суму 22341 грн. 37 коп. згідно реєстру бюджетних зобов'язань № 645 від 16 грудня 2013 року по рахунку НОМЕР_2, в зв'язку з відсутністю документів, які підтверджують факт взяття бюджетного зобов'язання, лист), спроба виплатити позивачу вихідну допомогу була здійснена відповідачем лише у грудні 2013 р. і не була погоджена Управлінням Державної казначейської служби України у м. Миколаєві Миколаївської області через допущені порушення відповідного порядку. Доказів того, що в подальшому відповідач намагався виплатити ОСОБА_3 вихідну допомогу та не здійснив таку виплату не з його вини останнім не надано.

Не свідчать про таке, зокрема, посилання відповідача на лист від 31 травня 2017 р. до Управління Державної казначейської служби України у м. Миколаєві Миколаївської області та відповідь останнього від 01 червня 2017 р. про те, що виконання рішення суду про виплату на користь ОСОБА_3 вихідної допомоги можливо було здійснити у порядку, визначеному п. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче пировадження», ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та п. 7 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 р. № 845, за умови подання ОСОБА_3 або органом державної виконавчої служби виконавчого документа до органу Державної казначейської служби.

Вказані нормативні документи визначають порядок примусового виконання судових рішень, що не звільняє роботодавця від виконання обов'язку з проведення розрахунку з працівником у день звільнення у добровільному порядку відповідно до вимог ст.ст. 44, 47, 116 КЗпП України.

Щодо аргументів про наявність перешкод з боку органів Державної казначейської служби України та незаконної бездіяльності органу Державної виконавчої служби щодо зволікання з примусовим виконанням рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2013 р. по справі № 2/487/393/2013, то таке не виключає обов'язок саме роботодавця щодо проведення розрахунку з працівником, а також будь-яких доказів щодо визнання незаконними дій (бездіяльності) зазначених державних органів суду не надано.

За такого суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за визначений позивачем період.

Однак з порядком розрахунку, з якого виходив суд, погодитись не можна.

Так, під час проведення розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом використано формулу, за якою обраховано період затримки за роки та робочі дні.

При цьому поза увагою суду залишилось те, що здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (далі - Порядок). Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 р. у справі № 6-195цс14.

Згідно наданої відповідачем довідки, середньоденний заробіток ОСОБА_3, розрахований, виходячи, відповідно до вимог Порядку, із заробітної плати позивача за останні два місяця роботи до звільнення та кількості відпрацьованих за цей період днів, становить 331 грн. 21 коп.

Кількість робочих днів за період з 01 квітня 2017 р. по 05 жовтня 2017 р. (період затримки розрахунку) становить 133 дня, а тому розмір середнього заробітку за цей період - 44050 грн. 93 коп. ( 133 дня х 331,21грн.).

Однак, колегія суддів вважає за необхідно врахувати наступне.

Як зазначив Верховний Суд України в постанові від 01 квітня 2015 р. у справі № 6-41цс15, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, у разі виникнення спору про розміри належних звільненому працівникові сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Як вбачається з рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2017 р., позов ОСОБА_3 до НДІ «Миколаївська астрономічна обсерваторія» про стягнення вихідної допомоги при звільненні задоволений частково, на користь позивача стягнуто 21357 грн. 36 коп. вихідної допомоги (в позові ОСОБА_3 просив про стягнення 21985 грн. 89 коп.).

Оскільки вимоги позивача щодо розміру належних йому при звільненні сум судом задоволені частково, то є підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з урахуванням спірної суми, на яку мав право ОСОБА_3, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача 35000 грн. середнього заробітку за час розрахунку при звільненні.

В силу ст. 79 ЦПК України (у редакції закону, яка була чинною на час звернення з позовом до суду першої інстанції) судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, відносяться витрати на правову допомогу та проведення судових експертиз.

Як роз'яснено в п. 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно матеріалів справи, на підставі довіреності, посвідченої третім секретарем з консульсько-правових питань Посольства України у Французькій Республіці 25 березня 2016 р., інтереси позивача в суді представляла адвокат ОСОБА_1 (а.с. 5).

В силу ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частинами 1-3 ст. 133 ЦПК України (тут і далі у редакції закону, чинній на час вирішення справу судом першої інстанції) судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, серед інших, витрати на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв'язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 134 ПК України).

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Таким чином, згідно вимог процесуального закону, який діяв на час звернення до суду та вирішення спору, позивач та його представник мали надати до суду як докази витрат на правничу допомогу, визначених умовами договору з адвокатом, так і детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи адвокатом ОСОБА_1 як доказ витрат на здійснення правничої допомоги надано лише квитанцію про сплату ОСОБА_3 2000 грн. (а.с. 25).

Між тим, будь-якого опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також умов договору, укладеного між ОСОБА_3 та адвокатом, суду надано не було.

За такого колегія суддів погоджується з аргументами, викладеними в апеляційній скарзі, та вважає, що через відсутність договору про надання правової допомоги, розрахунку та опису наданих адвокатом послуг не має підстав для стягнення на користь позивача витрат за надання правничої допомоги.

Статтею 1 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закон) визначено, що судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством (ч. 1 ст. 3 Закону).

В той же час Закон передбачає пільги для окремих категорій громадян щодо сплати судового збору.

Так, згідно із підпунктом 1 частини 1 ст. 5 закону від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи.

За такого спірна сума є середньою заробітною платою позивача, тому він був звільнений з урахуванням наведених положень закону від сплати судового збору, а доводи апеляційної скарги щодо помилкового вирішення судом першої інстанції питання відкриття провадження у справі через несплату позивачем судового збору є помилковими.

Аргументи апеляційної скарги про рівень підготовки головуючого судді першої інстанції до розгляду справи не є предметом апеляційного перегляду.

Щодо посилань на відхилення судом першої інстанції клопотання про зупинення провадження, то таке питання також не є предметом перегляду суду апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене та положення п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в силу порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права необхідно змінити в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та скасувати з постановленням нового судового рішення в частині стягнення витрат на юридичну допомогу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Науково-дослідного інституту «Миколаївська астрономічна обсерваторія» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 квітня 2018 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити.

Стягнути з Науково-дослідного інституту «Миколаївська астрономічна обсерваторія» () на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний номер) НОМЕР_1, 35 000 (тридцять п'ять тисяч) грн. (без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішення суду в частині стягнення витрат на юридичну допомогу скасувати, постановити в цій частині нове судове рішення.

У стягненні витрат на юридичну допомогу ОСОБА_3 відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірової

Ж.М. Яворська

_________________________________________________

Повний текст постанови складений 17 вересня 2018 року