Номер провадження: 22-ц/785/5867/18
Номер справи місцевого суду: 509/3515/17
Головуючий у першій інстанції Козирєв М. В.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Ющак А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 08 травня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист сімейних прав, треті особи - Служба у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області, Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області,

встановив:

12.09.2017 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом про захист сімейних прав до ОСОБА_4, зазначаючи, що він є батьком малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.08.2012 року було розірвано шлюб між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4, а їх спільну доньку ОСОБА_5 залишено на вихованні матері.

Разом з тим, з часу набрання рішенням cуду про розірвання шлюбу законної сили малолітня ОСОБА_5 проживала разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1

Згідно з Висновком органу опіки та піклування Овідіопольської районної державної адміністрації (далі - ОРДА) про визначення порядку спілкування матері ОСОБА_4 з малолітньою донькою ОСОБА_5 від 02.09.2014 року № Т-1248, встановлено наступний порядок спілкування відповідача з донькою:

- щодня з 17:00год. мати забирає дитину і о 19:00год. повертає батькові за місцем його проживання.

Однак, незважаючи на це, як вказав у позові ОСОБА_3, його колишня дружина ОСОБА_4 07.07.2017 року організувала викрадення малолітньої дитини, забравши її з помешкання батька, і до сих пір її утримує.

Таким чином, на думку позивача, з огляду на зміну місця проживання дитини, її навчання, розлуку з батьком, є порушенням прав дитини та його прав, як батька.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд:

- зобов'язати відповідача ОСОБА_4 припинити дії, які порушують сімейні права позивача;

- відновити порушене право на спілкування з дитиною та порядок спілкування дитини з матір'ю, встановлений висновком органу опіки та піклування;

- прийняти рішення про відібрання малолітньої дитини ОСОБА_5 від матері, яка незаконно її утримує;

- визначити місцем постійного проживання дитини місце проживання позивача.

Однак, ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 09 лютого 2018 року матеріали цивільної справи були передані за територіальною підсудністю до Тарутинського районного суду Одеської області (а.с.87)

06.03.2018 року справа за підсудністю з Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла до Тарутинського районного суду Одеської області і ухвалою того ж суду від 14 березня 2018 року справу було прийнято до свого провадження суддею Козирєвим М.В., відкрите провадження у справі і призначене підготовче судове засідання (а.с.95).

10.04.2018 підготовче провадження закрито і призначено справу до судового розгляду, залучено до участі у справі службу у справах дітей Тарутинської РДА Одеської області (а.с. 107-111).

Відповідач ОСОБА_4 та її представник адвокат ОСОБА_6 заперечували проти задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Крім того, малолітня дитина ОСОБА_5 в судовому засіданні заявила, що бажає проживати разом з матір'ю (а.с.153).

Представники служби у справах дітей Овідіопольської РДА та Тарутинської РДА Одеської області, відповідно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заперечували проти задоволення позовних вимог, пояснюючи, що місце проживання дитини разом із матір'ю сприятиме найкращим інтересам дитини (а.с. 150-158).

Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 08 травня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, із залученням третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: служби у справах дітей Овідіопольської РДА Одеської області, служби у справах дітей Тарутинської РДА Одеської області, про захист сімейних прав, було відмовлено в повному обсязі.

08.06.2018 року від ОСОБА_3 надійшла апеляційна скарга на вищевказане рішення Тарутинськогорайонного суду Одеської області від 08.05.2018 року, в якій він ставить питання про скасування зазначеного судового рішення, та постановлення нового, яким задовольнити позов ОСОБА_3 в повному обсязі, посилаючись на те, що оскаржуваним рішенням були порушені його права та права неповнолітньої дитини.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Так, та обставина, що неповнолітня дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, є донькою позивача та відповідача, визнана учасниками справи та підтверджується Свідоцтвом про народження НОМЕР_1 (а.с. 17, 50), а тому у відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України вважається встановленою і не підлягає доказуванню.

З цих же підстав не підлягає доказуванню те, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.08.2012 року, залишеним в силі ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09.10.2012 року, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, доньку ОСОБА_5 залишено на вихованні матері (а.с. 51-52, 132, 133).

Спірним в даному випадку є питання стосовно того, з ким на даний час має проживати неповнолітня донька сторін ОСОБА_5 та чи є підстави для її відібрання від матері, яка незаконно її утримує та визначення місцем постійного проживання дитини місце проживання позивача.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 місцем її проживання має бути місце проживання матері - відповідача у справі ОСОБА_4

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Так, звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_3 обгрунтовував свої позовні вимоги тим, що малолітню дитину ОСОБА_5 викрала від батька її мати, ОСОБА_4

Однак, суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що ці доводи позивача були спростовані листом від 24.07.2017 року Управління карного розшуку Головного управління НП в Одеській області, відповідно до якого за зверненням позивача щодо зникнення його доньки проведено перевірку і працівниками Овідіопольського ВП встановлено місцезнаходження малолітньої ОСОБА_5, яка перебуває разом із матір'ю. Разом з тим, порушень в діях працівників Овідіопольського ВП не встановлено. Із показань свідка ОСОБА_9 слідує, що дитина сама поїхала від батька, та поясненнями самої дитини, яка заявила про бажання проживати разом із матір'ю, тобто відповідачем ОСОБА_4 (а.с. 20, 53, 153).

Тобто, в даному випадку визначальним є вирішення питання про те, з ким із батьків на даний час бажає проживати неповнолітня ОСОБА_3, якій ІНФОРМАЦІЯ_3 виповнилось 12 років, та чи є підстави для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з доводами заявника апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що малолітня дитина ОСОБА_5 упродовж 2013-2016 років проживала з ним, за цей період часу характеризувалась лише позитивно, неодноразово приймала результативну участь в різноманітних конкурсах, нагороджувалася за успіхи у навчанні (а.с. 21-37, 58-60).

При цьому, колегія суддів також погоджується з доводами заявника апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що він також характеризується позитивно.

Так, відповідно до характеристики від 11.09.2017 року, наданої начальником загону Громадського формування «Оберіг» Скіцком І.І., позивач є членом Громадського формування з охорони громадського порядку «Комітет охорони громадського порядку «Оберіг» з 2011 року, виконує обов'язки інструктора, бере активну участь у громадському житті формування, користується авторитетом серед колег, скромний в побуті, чудовий батько, який незважаючи на певні сімейні проблеми, належно виховує доньку (а.с. 39, 61).

Разом з тим, відповідно до копії листа директора Новоградківської школи Когутенко В.М. голові Новоградківської сільської ради Балденкову В.Г. від 17.04.2014 року № 51, з 14.04.2014 року (в період, коли проживала з батьком) учениця 2-го класу малолітня ОСОБА_5 була відсутня під час навчального процесу. Адміністрацією школи було повідомлено соціального працівника, в результаті чого стало відомо, що її батько, ОСОБА_3, порушуючи Закон України «Про освіту», маніпулює дитиною в своїх корисливих цілях. На відсутність дитини в школі батько пояснив, що він не відпустить її до школи, доки йому не підключать водопостачання. ОСОБА_3 може забрати дівчинку серед уроку, подзвонивши їй по телефону, на питання класного керівника щодо таких дій, він каже, що він не повинен нічого їй пояснювати, його дитина, що хоче, те й робить (а.с. 134).

Крім того, відповідно до копії листа громадян - мешканців с. Новоградківка голові Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області Туриці В.В. та прокурору Овідіопольського району Говбану М.Н. від 04.08.2014 року звернуто увагу зазначених службових осіб на порушення прав дитини ОСОБА_5 та її матері ОСОБА_4, яку її колишній чоловік ОСОБА_3 вигнав з дому. Також, як вбачається із зазначеного листа, ОСОБА_3 маніпулює своєю дитиною та не забезпечує їй належних умов виховання, втягуючи в сумнівні акції (а.с. 135).

У відповідності до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Так, як було зазначено вище, рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.08.2012 року було розірвано шлюб між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4, а їх спільну доньку ОСОБА_5 було залишено на вихованні матері.

Таким чином, враховуючи, що дане судове рішення набрало законної сили, то у відповідності до ст. 124 Конституції України, ст. 18 ЦПК України, воно є обов'язковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

З цих підстав, доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_3 про викрадення дитини відповідачкою є безпідставними і необгрунтованими, а його вимоги - про припинення дій, які порушують сімейні права позивача, відібрання малолітньої дитини ОСОБА_5 від матері, яка незаконно її утримує, та визначення місцем постійного проживання дитини місце проживання позивача, є такими, що задоволенню не підлягають, оскільки протирічать вищевказаному судовому рішенню від 06.08.2011 року та обставинам справи.

Крім того, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дуже ретельно його розглянув і дослідив всі обставини по справі, на які посилаються сторони як на підставу своїх позовних вимог і заперечень проти них.

Так, заявляючи позовні вимоги та в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 посилався на те, що їх доньці буде дуже не комфортно проживати з матір'ю, яка житловою площею не забезпечена, не надає достатньої уваги її вихованню і навчанню, крім того у її виховання втручаються треті особи, що вбачається із зробленого ним відеозапису урочистої лінійки 01 вересня в Олександрівській ЗОШ Тарутинського району.

Суд першої інстанції також перевіряв ці доводи позивача і встановив наступне.

Відповідно до Акту обстеження соціально-побутових умов відповідача ОСОБА_4 будинок, в якому мешкає родина, придатний для проживання, обладнаний меблями та технікою, є продукти харчування та город. Мати добре доглядає за дитиною, ОСОБА_5 має охайний та доглянутий вигляд, багато читає, допомагає матері (а.с. 143-144).

За змістом характеристики, виданої Олександрівським сільським головою ОСОБА_15, ОСОБА_4 весь свій вільний від роботи час приділяє вихованню доньки ОСОБА_5; працює касиром - рахівником Олександрівської сільської ради Тарутинського району Одеської області з червня 2017 року, за час роботи показала себе дисциплінованою, старанною в роботі. Скромна, товариська, врівноважена, має багато друзів, у спілкуванні зі старшими ввічлива, зауважень на неї не надходило (а.с. 145).

Із характеристики від 02.04.2018 року № 22 директора Олександрівського НВК В.А. Борткевич вбачається, що ОСОБА_5 навчається в 6 класі Олександрівського НВК з 01 вересня 2017 року. За період навчання показала себе з позитивного боку і зарекомендувала старанною і відповідальною ученицею, навчальний матеріал опановує на високому і достатньому рівні, бере участь у шкільних предметних олімпіадах та інтелектуальних конкурсах, у вільний час читає художню та наукову літературу, відповідальна, вимоглива до себе, доброзичлива.

Ганна проживає в сім'ї без батька, мати приділяє належну увагу вихованню доньки, регулярно відвідує батьківські збори, постійно цікавиться навчанням дитини та її поведінкою у школі (а.с. 146).

Зазначені обставини в своїй сукупності свідчать про надуманість доводів позивача і заявника апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо неналежного утримання, догляду і виховання неповнолітньої доньки з боку матері - відповідача ОСОБА_4 та про викрадення дитини, оскільки остання самостійно обрала місцем проживання - з матір'ю.

Так, в судовому засіданні суду першої інстанції малолітня дитина ОСОБА_5 підтвердила, що хоче проживати з матір'ю (а.с. 153).

За приписами ч.ч. 2, 3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Крім того, суд першої інстанції правильно зазначив, що рішенням органу опіки та піклування - Тарутинської РДА Одеської області від 02.05.2018 року визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 разом із матір'ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 130).

Відповідно до п. 4 Типового положення про службу у справах дітей районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, затвердженого постановою КМУ від 30.08.2007 року № 1068 служба відповідно до покладених на неї завдань:

організовує розроблення і здійснення на відповідній території заходів, спрямованих на поліпшення становища дітей, їх фізичного, інтелектуального і духовного розвитку, запобігання дитячій бездоглядності та безпритульності, запобігання вчиненню дітьми правопорушень;

надає місцевим органам виконавчої влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності, громадським організаціям, громадянам у межах своїх повноважень практичну, методичну та консультаційну допомогу у вирішенні питань щодо соціального захисту дітей та запобігання вчиненню ними правопорушень;

забезпечує у межах своїх повноважень здійснення контролю за додержанням законодавства щодо соціального захисту дітей і запобігання вчиненню ними правопорушень.

Тобто, враховуючи, що на даний час неповнолітня донька сторін проживає в Тарутинському районі Одеської області, то і вищевказаний Висновок органу опіки і піклування Тарутинської РДА Одеської області є належим і допустимим доказом у справі.

При цьому колегія суддів не заперечує проти Висновку органу опіки та піклування Овідіопольської РДА Одеської області про визначення порядку спілкування матері ОСОБА_4 з малолітньою донькою ОСОБА_5 від 02.09.2014 року № Т-1248, копія якого надана ОСОБА_3 суду апеляційної інстанції (а.с.205), згідно якого було встановлено наступний порядок спілкування відповідача з донькою:

- щодня з 17:00 мати забирає дитину і о 19:00 повертає батькові за місцем його проживання.

Однак, колегія суддів зазначає, що даний Висновок стосувався періоду, коли малолітня на той час дитина сторін - ОСОБА_5 проживала разом з батьком - ОСОБА_3 і мати мала право на спілкування з донькою.

На даний же час, неповнолітня донька, за своєю згодою і волевиявленням проживає разом за матір'ю, а тому вищезазначений Висновок втратив свою актуальність а є діючим, законним і обгрунтованим вищевказаний Висновок органу опіки і піклування Тарутинської РДА Одеської області ваід 02.05.2018 року, згідно якого визначено місце проживання дитини ОСОБА_5 - разом із матір'ю - відповідачем ОСОБА_4

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що він позбавлений можливості спілкуватись з донькою, то вони є безпідставними, виходячи з наступного.

У відповідності до ст.ст. 157-159 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання.

Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Разом з тим, позивачем і заявником апеляційної скарги ОСОБА_3 не надано суду належних і допустимих доказів того, що йому хтось забороняв бачитися з донькою, більше того, сторонами не оспорювалось, що ОСОБА_3 приїжджав до доньки на Перший дзвоник 01.09.2017 року і вільно з нею спілкувався, окрім того, не надано доказів, що він звертався до органу опіки та піклування задля визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, і це підтвердила представник служби у справах дітей Тарутинської РДА Одеської області.

Крім викладеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що при вирішенні даного спору, суд першої інстанції обгрунтовано застосував норми міжнародного і національного права, а також практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) при вирішені аналогічних спорів.

Так, суд вказав, що відповідно до п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно п. 1 ст. 9 Конвенції, Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Норми ст. 12 Конвенції зобов'язують Держави-учасниці забезпечувати дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Під час вирішення даної справи суд також обгрунтовано керувався ст. 51 Конституції України та ст. 7 СК України, які гарантують кожному із подружжя рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» від 03 грудня 2009 року).

У рішенні у справі «М.Є. проти України», яке набуло статусу остаточного, ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Так, в суді апеляційної інстанції заявник апеляційної скарги ОСОБА_3 неодноразово наголошував на тому, що він бажає зберегти сім'ю і проживати разом з відповідачем ОСОБА_4 і їх донькою, однак, виходячи із обставин справи то позицію з цього приводу відповідача ОСОБА_4, зазначене є неможливим.

Враховуючи, що зазначені питання не є предметом даного спору, то колегія суддів вирішує лише питання стосовно заявлених позовних вимог, виходячи з найкращих умов для проживання, виховання і навчання дитини сторін на даний час, а не на час надання Висновку органу опіки та піклування Овідіопольської районної державної адміністрації про визначення порядку спілкування матері ОСОБА_4 з малолітньою донькою ОСОБА_5 від 02.09.2014 року № Т-1248, тобто який був даний 4 роки назад.

Що стосується клопотання ОСОБА_3, яке ним надано суду апеляційної інстанції, про відібрання малолітньої дитини у відповідача і повернення її за попереднім її місцем постійного проживання та проживання батька ОСОБА_3 (а.с.200-202), то колегія суддів вважає, що воно підлягає розглядуе лише з ухваленням судового рішення, оскільки в ньому містяться вимоги, які є предметом апеляційного розгляду справи і не можуть бути вирішені шляхом постановлення відповідної ухвали по зазначеному клопотанню, яке по суті дублює вимоги апеляційної скарги.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368,п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 08 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11.09.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко

Т.В. Цюра