Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 503/1056/15-ц

провадження № 61-31944св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2, відповідач - ОСОБА_3, треті особи: відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, орган опіки та піклування Кодимської районної державної адміністрації Одеської області в особі служби у справах дітей, ОСОБА_4,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_5 на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 02 листопада 2015 року у складі судді Сопільняка О. М. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2017 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Дрішлюка А. І., Сєвєрової Є. С.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпунктів 4, 14 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області (далі - ВДРАЦС РС Вінницького МУЮ у Вінницькій області), орган опіки та піклування Кодимської районної державної адміністрації Одеської області в особі служби у справах дітей (далі - орган опіки та піклування Кодимської РДА Одеської області в особі служби у справах дітей), ОСОБА_4, про визнання батьківства, внесення змін до актового запису про народження.

Позовна заява мотивована тим, що 26 листопада 2009 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився ОСОБА_7, у свідоцтві про народження якого у графі «батько» зазначений ОСОБА_3, який не є його біологічним батьком. Позивач вказує, що він є біологічним батьком ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується висновком спеціаліста науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при Управлінні Міністерства внутрішніх справ у Вінницькій області від 16 вересня 2013 року № 8 (далі - НДЕКЦ при УМВС у Вінницькій області).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла у місті Піанура провінції Неаполь Італійської Республіки.

Посилаючись на те, що експертним висновком від 16 вересня 2013 року № 8 встановлено, що позивач може бути біологічним батьком дитини - ОСОБА_7, ймовірність даної події складає 99,97 %, між біологічним батьком та дитиною є біологічна спорідненість, ОСОБА_2 просив суд визнати його біологічним батьком ОСОБА_7; внести зміни про батька до актового запису про походження дитини, де батьком зазначити

ОСОБА_2; виключити з актового запису у книзі актів реєстрації цивільного стану про народження дитини ОСОБА_7 відомості про ОСОБА_3 як батька.

У травні 2015 року ОСОБА_8 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з правнуком ОСОБА_7 та встановлення способу її участі у спілкуванні із вказаною дитиною.

Ухвалою Кодимського районного суду Одеської області від 02 листопада 2015 року позовну заяву ОСОБА_8 залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 207 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи).

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 02 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт кровної спорідненості з дитиною, клопотання про проведення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи у справі не заявляв. Разом з тим, суд зазначив, що наданий позивачем експертний висновок від 16 вересня 2013 року № 8 не може бути належним доказом, оскільки не може замінювати висновку судового експерта.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2017 року рішення Кодимського районного суду Одеської області від 02 листопада 2015 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами свої позовні вимоги, оскільки відповідно до висновку експерта від 21 липня 2016 року № 59 молекулярно-генетичним аналізом ДНК встановлено, що громадянин ОСОБА_2 не є біологічним батьком дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Апеляційний суд прийняв до уваги пояснення ОСОБА_3 про те, що останній відмовляється від проведення повторної судової експертизи у зв'язку з психоемоційним станом дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Крім того, апеляційний суд зазначив, що відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 9, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини. Оскільки питання щодо примусових заходів для забезпечення проведення призначеної експертизи відповідно до вимог частини другої статті 146 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) судами попередніх інстанції не вирішувалось, тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню із направленням справи на новий судовий розгляд.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

29 травня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом встановлено, що 26 листопада 2009 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, яка змінила своє прізвище «ОСОБА_15» на «ОСОБА_16».

ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився ОСОБА_7, у свідоцтві про народження якого у графі «батько» зазначено ОСОБА_3, а графі «мати» -

ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 померла, що підтверджується витягом з реєстру актів про смерть, виданим 02 червня 2011 року ВРАЦС комуни Неаполя муніципалітету Піанура Італійської Республіки.

27 травня 2015 року ОСОБА_2, який є громадянином Російської Федерації, звернувся до суду з позовом про визнання його батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини, вказуючи на те, що його батьківство по відношенню до ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, підтверджено висновком спеціаліста НДЕКЦ при УМВС у Вінницькій області від 16 вересня 2013 року № 8.

Відповідно до висновку спеціаліста НДЕКЦ при УМВС у Вінницькій області від 16 вересня 2013 року № 8 в результаті проведеного дослідження встановлені генетичні ознаки (ДНК-профілі) зразків слини ОСОБА_2 та ОСОБА_7 ОСОБА_2 може бути біологічним батьком дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Йморність даної події складає 99,97 %.

Суди встановили, що ОСОБА_3 проти вказаного висновку спеціаліста НДЕКЦ при УМВС у Вінницькій області від 16 вересня 2013 року № 8 заперечив.

Відповідно частини першої статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно зі статтею 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред'явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства.

До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

Відповідно до частини першої статті 143 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) судами для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 9, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до статті 146 ЦПК (у редакції, чинній на час розгляду справи) може визнати факт, для з'ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід.

Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 березня 2016 року у справі призначено судову генетично-молекулярну експертизу, на вирішення якої поставлені наступні питання: чи являється ОСОБА_2 біологічним батьком малолітнього

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1; чи являється

ОСОБА_3 біологічним батьком малолітнього ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_1.Проведення експертизи доручено комунальній установі «Одеське обласне бюро судово-медичних експертиз» (далі -КУ «Одеське ОБСМЕ»). Роз'яснено сторонам положення статті 146 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) про наслідки ухилення від участі в експертизі.

Відповідно до висновку експерта КУ «Одеське ОБСМЕ» від 21 липня 2016 року № 59 молекулярно-генетичним аналізом ДНК встановлено, що громадянин ОСОБА_2 не є біологічним батьком дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Молекулярно-генетичним аналізом ДНК встановлено, що громадянин ОСОБА_3 може являтися біологічним батьком дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з ймовірністю 99,99 %; таким чином, батьківство практично доведено.

Позивач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_4, не погоджуючись із вказаним висновком експертизи, посилаючись на те, що експертами порушено порядок відбору зразків, просили призначити повторну судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу з використанням ДНК та доручити її експертам науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві (далі - НДКЕЦ при ГУМВС України в місті Києві).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2016 року у справі призначено повторну судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу та доручено її проведення Київському міському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України (далі - Київський міський НДЕКЦ МВС України), на вирішення якої поставлені наступні питання: встановити ДНК профіль (генетичні ознаки)

ОСОБА_2; встановити ДНК профіль (генетичні ознаки) ОСОБА_3; встановити ДНК профіль (генетичні ознаки) ОСОБА_7; чи є біологічна спорідненість між ОСОБА_2 та ОСОБА_7; чи є біологічна спорідненість між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 Роз'яснено сторонам положення статті 146 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) про наслідки ухилення від участі в експертизі.

Згідно з повідомленням Київського міського НДЕКЦ МВС України проведення експертизи методом ДНК-аналізу є неможливим, оскільки

20 лютого 2017 року для відбору порівняльних зразків до лабораторії біологічних досліджень Київського НДЕКЦ МВС України з'явився

ОСОБА_2, а ОСОБА_3 та дитина - ОСОБА_7 не з'явились, їх біологічні зразки (букальний епітелій) для дослідження не надані, відбір порівняльних зразків вищезазначених осіб не проводився.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що примусовий привід відповідача з дитиною на проведення повторної експертизи не застосовується. Крім того, суд апеляційної інстанції прийняв до уваги пояснення відповідача ОСОБА_3 про те, що останній відмовляється від проведення повторної судової експертизи у зв'язку з психоемоційним станом дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 народження.

Європейський суд з прав людини у справі «Калачова проти Російської Федерації» зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (рішення від 07 травня 2009 року).

Призначаючи повторну судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу, апеляційний суд виходив з того, що при проведенні попередньої судової експертизи у справі були порушені пункт 2.5.4, 2.5.5 Правил проведення судово-медичних експертиз (досліджень) у відділеннях судово-медичної імунології бюро судово-медичної експертизи, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 17 січня 1995 року № 6, де зазначено, що експертиза спірного батьківства, спірного материнства і підміни дітей проводиться в такій послідовності: а) ознайомлення з наданими документами; б) збір анамнезу (перенесені захворювання, трансфузії крові тощо); в) відбір крові і слини; г) аналіз крові, а при необхідності і слини; д) складання підсумку. Забір крові і слини в осіб, які проходять у справі, здійснюється тільки при одночасному їх прибутті до відділення.

Відповідно до вимог статті 146 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

У разі ухилення відповідача від проведення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи у справах про визнання батьківства, материнства суд має право постановити ухвалу про примусовий привід на проведення такої експертизи.

Врахувавши вимоги чинного на час розгляду справи ЦПК України, роз'яснивши сторонам у справі норму частини другої статті 146 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) про наслідки ухилення від участі у проведенні експертизи, з матеріалів справи вбачається, що питання щодо примусових заходів для забезпечення проведення призначеної експертизи судом апеляційної інстанції щодо відповідача ОСОБА_3 не приймалося.

Отже у справі наявні два взаємовиключні висновки, зокрема: висновок спеціаліста НДЕКЦ при УМВС у Вінницькій області від 16 вересня 2013 року № 8, яким встановлено, що ОСОБА_2 може бути біологічним батьком дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, йморність даної події складає 99,97 %; висновок експерта КУ «Одеське ОБСМЕ» від 21 липня 2016 року № 59, яким встановлено, що ОСОБА_3 може являтися біологічним батьком дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з ймовірністю 99,99 %.

Згідно з поясненнями експертів, наданим в судовому засіданні 12 грудня 2016 року під присягою, особа дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, під час забору біологічних зразків 09 червня 2016 року була встановлена лише на підставі свідоцтва про народження та підтверджена особисто ОСОБА_3 Крім того, експерти Яворський Б. І. та Кривда Р. Г. також пояснили, що для забору біологічних зразків могла бути приведена інша дитина.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідно до статей 213, 215 ЦПК (у редакції, чинній на час розгляду справи) рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень

статті 212 ЦПК (у редакції, чинній на час розгляду справи), згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Апеляційний суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню дійсних обставин справи, що мають визначальне значення у її вирішенні, й допустив суттєву неповноту у з'ясуванні таких обставин. Висновки апеляційного суду у справі всупереч вимогам закону ґрунтуються на припущеннях, оскільки належним доказом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини є ДНК-тест.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову за наявності у справі двох взаємовиключних висновків про проведення ДНК-експертизи, апеляційний суд не врахував, що відповідач ухилився від проведення повторної судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи, разом з тим, позивач, який проживає в іншій державі, з'явився у визначений експертами час для відібрання біологічних зразків; не надав належної оцінки поясненням експертів, наданим в судовому засіданні 12 грудня 2016 року.

У своєму рішенні апеляційний суд не навів мотивів незастосування статті 146 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи), при цьому вирішив спір на підставі висновку експертизи, результати якої викликали заперечення у позивача та третьої особи у справі, основані на поясненнях експертів, які були допитані в судовому засіданні апеляційного суду. Крім того, апеляційний суд, приймаючи до уваги висновок експерта КУ «Одеське ОБСМЕ» від 21 липня 2016 року № 59, яким встановлено, що ОСОБА_3 може являтися біологічним батьком дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з ймовірністю 99,99 %, не обґрунтував на підставі належних та допустимих доказів (відеоматеріалів тощо), що 09 червня 2016 року забір біологічних зразків відбувся саме від дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Суд апеляційної інстанції не надав також належної оцінки поясненням служби у справах дітей Кодимської РДА Одеської області від 12 січня 2016 року та її доводам.

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Таким чином, апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, у супереч вимогам частини четвертої статті 10 ЦПК України

(у редакції, чинній на час розгляду справи) не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, тому ухвала апеляційного суду не відповідає закону та відповідно до статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик