Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 760/8345/16-ц

провадження № 61-17318св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Український науково-дослідний інститут продуктивності агропромислового комплексу,

представник відповідача - Левченко ІринаВолодимирівна,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Міністерство аграрної політики та продовольства України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Українського науково-дослідного інституту продуктивності агропромислового комплексу на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року у складі судді Коробенка С. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 березня 2017 року у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Махлай Л. Д., Кравець В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Українського науково-дослідного інституту продуктивності агропромислового комплексу (далі - УНДІПАК), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Міністерство аграрної політики та продовольства України, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що наказом міністра аграрної політики України від 27 серпня 2007 року його було призначено на посаду директора УНДІПАК та укладено відповідний контракт. Наказом міністра аграрної політики України від 12 травня 2010 року укладений з ним контракт було розірвано та звільнено із займаної посади за невиконання умов контракту на підставі пункту 8 статті 36 КЗпП України з 13 травня 2010 року.

Вважаючи своє звільнення незаконним, він звернувся до суду із позовом про поновлення на роботі. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 липня 2011 року рішення Солом'янського районного суду від 05 квітня 2011 року, яким у задоволенні його позову відмовлено, скасовано і ухвалено нове рішення, яким його було поновлено на посаді директора УНДІПАК, оскільки судом встановлено, що звільнення відбулося з порушенням вимог трудового законодавства.

Під час розгляду справи про поновлення на роботі вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв'язку з незаконним звільненням, ним не заявлялися, тому ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, в якому просив стягнути з УНДІПАК середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 травня 2010 року по 05 липня 2011 року у розмірі 162 527,88 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з УНДІПАК на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 травня 2010 року по 05 липня 2011 року у розмірі 162 527,88 грн (з вирахуванням усіх обов'язкових податків, платежів та зборів).

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з УНДІПАК на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за один місяць у розмірі 12 103,14 грн.

Стягнуто з УНДІПАК на користь держави судовий збір у розмірі 1 625,28 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 липня 2011 року позивача було поновлено на роботі у зв'язку із звільненням без законної підстави, однак при поновленні на роботі судом не вирішено питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такі вимоги не заявлялися, тому суд на підставі статті 235 КЗпП України задовольнив ці вимоги.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 березня 2017 року апеляційну скаргу УНДІПАК відхилено. Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що встановивши, що рішенням суду позивача було поновлено на роботі, однак судом не вирішувались вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції відповідно до положень статті 235 КЗпП України дійшов правильного висновку про задоволення позову ОСОБА_1

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник УНДІПАК - Левченко І. В., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що у період з 11 травня 2010 року по 28 травня 2010 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному, разом з тим, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, стягнув з УНДІПАК середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 травня 2010 року по 05 липня 2011 року, тобто у тому числі й за період тимчасової непрацездатності позивача, що призводить по подвійного стягнення коштів з роботодавця. Крім того, середній заробіток стягнуто більше ніж за один рік.

Також суди не врахували, що після звільнення позивач мав заробіток, виконуючи на підставі цивільно-правових угод роботу в УНДІПАК, при присудженні оплати за час вимушеного прогулуне зарахували цей заробіток. Крім того, суди не правильно визначили розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки при визначенні його розміру суди не звернули увагу, що заробітна плата за останні два місяці, які передували звільненню, включала в себе премію, яку незаконно собі нараховував позивач як директор підприємства. Заявник також стверджує, що суд повинен був закрити провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року, оскільки рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2014 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_1 вже було відмовлено у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У червні 2017 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що суди дійшли правильного висновку про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки судом встановлено, що його з посади директора УНДІПАК було звільнено без законних підстав. Розрахунок середнього заробітку судом проведено відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 2010 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати». Доводи касаційної скарги є безпідставними та на правильність висновків судів не впливають.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, тому підстав для їх скасування немає.

Судом установлено, що наказом міністра аграрної політики України від 27 серпня 2007 ОСОБА_1 призначено на посаду директора УНДІПАК.

27 серпня 2007 року між ОСОБА_1 і Міністерством аграрної політики України укладено трудовий контракт строком на п'ять років.

Наказом міністра аграрної політики України від 12 травня 2010 року розірвано трудовий контракт, укладений 27 серпня 2007 року між Міністерством аграрної політики України і ОСОБА_1, та звільнено останнього з посади директора УНДІПАК за невиконання умов контракту на підставі пункту 8 статті 36 КЗпП України з 13 травня 2010 року.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 липня 2011 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 05 квітня 2011 року скасовано і ухвалено нове рішення. Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора УНДІПАК. Стягнуто з УНДІПАК на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

При ухваленні рішення апеляційним судом встановлено, що звільнення ОСОБА_1 відбулось з порушенням норм трудового законодавства.

У статті 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Встановивши, що при ухваленні рішення про поновлення на роботі судом не вирішувались вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме за період з 13 травня 2010 року по 05 липня 2011 року, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_1

При цьому розрахунок середнього заробітку проведено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Доказів того, що позивач у період з 13 травня 2010 року по 05 липня 2011 року був працевлаштований та отримував заробітну плату, матеріали справи не містять, судами такі обставини також не встановлено, тому доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.

Також апеляційним судом встановлено, що відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів незаконності нарахування премій позивачу.

Твердження заявника, що позивач у період з 11 травня 2010 року по 28 травня 2010 року перебував на лікарняному, тому стягнення середнього заробітку за період з 13 травня 2010 року по 05 липня 2011 року призводить до подвійного стягнення, є безпідставними, оскільки вказані кошти стягнуто з відповідача, а виплати у зв'язку із тимчасовою втратою непрацездатності здійснює відповідний фонд соціального страхування. При цьому листом Міністерства праці та соціальної політики від 08 вересня 2010 року № 9602/0/14-10/18, на який посилається заявник, роботодавцю надано роз'яснення щодо порядку оплати лікарняних, які припадають на час вимушеного прогулу. Таким чином, вказані обставини не свідчать про неправильне застосування судами положень статті 235 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги щодо необхідності закриття провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року, не ґрунтуються на встановлених судами обставинах справи, оскільки вимоги ОСОБА_1 до УНДІПАК про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не були предметом судового розгляду. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2014 року, яке, на думку, заявника є підставою для закриття провадження у справі, в задоволенні вимог ОСОБА_1 до Міністерства аграрної політики та продовольства України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було відмовлено, оскільки вказані вимоги були заявлені до неналежного відповідача.

Посилання касаційної скарги про те, що у порушення вимог статті 235 КЗпП України оплата вимушеного прогулу здійснена більше ніж за один рік, а суди не встановили, з чиєї вини більше року розглядалась справа про поновлення на роботі, не є підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки заявник не довів, що у цьому була вина працівника, ОСОБА_1, а з преюдиційного судового рішення апеляційного суду такі висновки не випливають.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Українського науково-дослідного інституту продуктивності агропромислового комплексу залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В . Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников Ю. В. Черняк