Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 310/6779/17 Головуючий у 1 інстанції
№ провадження 22-ц/778/2555/18 Черткова Н.І.
Доповідач: Бєлка В.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Бєлки В.Ю.

Суддів: Полякова О.З.

Воробйової І.А.

При секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який в ході розгляду справи був уточнений, до ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/2 частину квартири спільно набутої у шлюбі, посилаючись на те, що він та відповідач офіційно зареєстрували свій шлюб 17.10.2012 року у відділі ДРАЦС м. Бердянська. Від вказаного шлюбу з відповідачем дітей не мають.

Вказує, що спільне життя з відповідачем не склалось, фактично шлюбні відносини з відповідачем та ведення спільного домашнього господарства припинені та на підставі рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 31.01.2017 року шлюб між ними розірвано.

У період шлюбу - 30.08.2016 року ними за спільні кошти та на потреби сім'ї була придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_1.

Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною власністю подружжя між ними не досягнуто, шлюбний договір між ними не укладався, у зв'язку з чим він бажає провести поділ в судовому порядку.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частку однокімнатної квартири АДРЕСА_1, як спільно набуте майно подружжя за час шлюбу.

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, зазначивши, що в період шлюбу ними було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_3.

У зв'язку з тим, що квартира не подобалась ОСОБА_4, 28.11.2015 року вони продали зазначену квартиру.

13.08.2016 року ними була придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_1.

За час спільного проживання з відповідачем вони також придбали рухоме майно: телевізор «LG» вартістю 3299 грн., пральну машину «LG F» вартістю 2 829 грн., газову плиту «Indesit» вартістю 2893 грн., хлібопіч «Огіоn» - 444 грн., блендер «Scarlett» - 450 грн., ноутбук «Asus K52N» вартістю 4800 грн., стіл письмовий вартістю 980 грн., стільці кухонні 3 шт. - 450 грн., швейну машину «Brother» вартістю 3200 грн., бойлер «Novatec» вартістю 1200 грн. - на загальну суму 20 545 грн.

Вказує, що вищевказане нерухоме та більша частина рухомого майна набувалися за рахунок коштів, одержаних нею в інтересах сім'ї за договорами позики, укладеними у 2013 році.

Оскільки сторони не мали коштів на придбання квартири, вона звернулася по допомогу до своїх родичів, які живуть у Німеччині.

У вересні 2013 році її двоюрідний дід ОСОБА_6 погодився надати їй у борг гроші на придбання квартири.

За допомогою SWIFT переказу, 12.09.2013 року він надіслав на її ім'я 10 000 євро.

Гроші вона отримала через Приватбанк 13.09.2013 року і це дозволило 18.09.2013 року купити їм двокімнатну квартиру АДРЕСА_4

В договорі зазначалось про те, що вартість квартири складала 100 000 грн., що за курсом НБУ було еквівалентно 9 372 євро.

Крім, надісланих через банківську систему 10 000 євро, ОСОБА_6 передав через ОСОБА_7 (бабусю), яка у вересні 2013 року поверталась від родичів з Німеччини додому - 3 000 євро.

Отже, загалом сума позики склала 13 000 євро, що за курсом НБУ було еквівалентно 138 060 грн.

Договір позики на 13 000 євро ніким не оспорювався.

ОСОБА_4 знав про те, що відповідач позичала гроші в інтересах сім'ї, заперечень з цього приводу не висловлював.

Для придбання, оформлення договору купівлі-продажу, для ремонту квартири ОСОБА_5 також позичила 1 000 дол. у своїх батьків.

Вказує, що спільне майно подружжя набуто виключно за кошти, отримані нею за договорами позики.

Інших джерел доходу, які б дозволяли купувати цінне майно у молодої сім'ї не було.

Після припинення шлюбу з ОСОБА_4, вона за допомогою чоловіка - ОСОБА_8 почала віддавати борги частинами.

Вказує, що ці обставини мають враховуватися під час поділу спільного майна.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 листопада 2017 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя прийнято та об'єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири спільно набутої в шлюбі.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 квітня 2018 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, задоволено.

В порядку розподілу сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку однокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виділ ОСОБА_3 (ОСОБА_4), однокімнатної квартири АДРЕСА_1 загальною площею 34,5 кв.м., житловою площею 16,1 кв.м. та виділ ОСОБА_4 телевізору «LG» вартістю 3299 грн., пральної машини «LG F» вартістю 2 829 грн., газової плити «Indesit» вартістю 2893 грн., хлібопечі «Огіоn» - 444 грн., блендеру «Scarlett» вартістю 450 грн., ноутбуку «Asus K52N» вартістю 4800 грн., столу письмового вартістю 980 грн., стільців кухонних 3 шт. вартістю 450 грн., швейної машини «Brother» вартістю 3200 грн., бойлеру «Novatec» вартістю 1200 грн., відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. При цьому зазначає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини справи прийшов до неправильного висновку, щодо придбання спірної квартири. Просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким в задоволкеі первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити в повному обсязі.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон їх регулює.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.10.2012 року по 11.02.2017 року.

Після розірвання шлюбу - 27.09.2017 року відповідач ОСОБА_5 зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 і подружжю було присвоєно прізвище ОСОБА_8.

За час зареєстрованого шлюбу подружжям ОСОБА_5 спочатку була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_4 за ціною 100 000 на підставі договору купівлі-продажу від 18.09.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Чуєвою Т.Т. від 18.09.2013 року за реєстровим № 1721.

Квартира була придбана у спільну часткову власність, 1/2 частина квартира перейшла у власність ОСОБА_4 та 1/2 частина у власність ОСОБА_5

Згідно договору купівлі-продажу від 28.11.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Шевченко Т.В., реєстровий номер № 2316 за 50400,00 грн. вищезазначена квартира була продана. Відповідно до договору купівлі-продажу від 13.08.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Градовою В.Г. в реєстрі за № 1217 за 43 000 грн. подружжя ОСОБА_5 придбало однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка і є предметом спору.

Крім цього, сторони не заперечували, що в період зареєстрованого шлюбу ними було придбано рухоме майно: телевізор «LG» вартістю 3299 грн. (25.05.13 p.), пральну машину «LG F» вартістю 2 829 грн. (04.11.2012 p.), газову плиту «Indesit» вартістю 2893 грн. (25.07.13 p.), хлібопіч «Огіоn» - 444 грн. (21.08.2013 p.), блендер «Scarlett» - 450 грн (12.06.2014 p.), ноутбук «Asus K52N» вартістю 4800 грн. (01.08.2015 p.), стіл письмовий вартістю 980 грн. (05.10.2015 p.), стільці кухонні 3 шт. - 450 грн. (07.10.2015р.), швейну машину «Brother» вартістю 3200 грн. (12.02.2016 p.), бойлер «Novatec» вартістю 1200 грн. (20.01.2016 р.) - на загальну суму 20 545 грн.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно із вимогами ч. 1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За приписами ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію), тому вимоги ОСОБА_4 про визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири в порядку розподілу сумісного майна подружжя, є законними і обґрунтованими.

Розглядаючи вимоги зустрічного позову в частині доводів ОСОБА_5, що двокімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_4 була придбана за кошти, позичені у її родичів, які мешкають в Німеччині, сума боргу складає 13000 тисяч євро, в подальшому за кошти, виручені від продажу цієї квартири, подружжя придбало однокімнатну квартиру, яка є предметом спору.

Також для оформлення документів для укладання договору купівлі-продажу та ремонту в квартирі ОСОБА_5 (ОСОБА_8) брала у борг кошти у розмірі 1000 доларів США у своєї матері - ОСОБА_12

Вже після розірвання шлюбу особисто ОСОБА_5 повернула борг у розмірі 13 тисяч євро своїм родичам, тому і вважає, що квартира повинна бути виділена у власність саме їй.

При цьому судом першої інстанції були досліджені надані письмові докази: банківський документ про перерахування 12.09.2013 року 10 000 євро з рахунку ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_5 та його переклад з німецької мови на українську з нотаріально посвідченим підписом перекладача, банківський документ, виданий 16.11.2013 року та його переклад з німецької на українську мову з нотаріально посвідченим підписом перекладача, копія та оригінал розписки від 15.09.2013 року, написаної власноруч ОСОБА_5, де зазначено, що ОСОБА_13 бере у борг у ОСОБА_6 суму у розмірі 13000 (тринадцять тисяч євро) і зобов'язується повернути борг по частинам не пізніше 1 лютого 2018 року.

Також судом першої інстанції була досліджена копія розписки від 12.09.2013 року, яка написана ОСОБА_6, про те що він дає в борг ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суму у розмірі 13000 євро в борг, 10 000 тисяч євро посилає через банк, а 3000 тисячі євро передає через ОСОБА_7, яка доводиться ОСОБА_5 бабусею.

В якості доказу, який підтверджує повернення взятого ОСОБА_5 боргу ОСОБА_6, відповідачем суду надані два банківських документа про перерахування 13.12.2017 року та 14.12.2017 року по 500 євро з рахунку ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_6, копія договору про відступлення права вимоги від 12.12.2017 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_14, відповідно до якого до останньої переходить право вимоги боргу ОСОБА_5 та розписка від 23.01.2018 року, яка написана ОСОБА_7 про те, що вона отримала від ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 12 000 тисяч євро для повернення боргу ОСОБА_6.

Таким чином судом першої інстанції встановлено, що зазначені вище докази дійсно підтверджують, що ОСОБА_5 15.09.2013 року взяла в борг у ОСОБА_6, свого родича, який мешкає в Німеччині 13000 тисяч євро.

Оригінал розписки, що міститься в матеріалах цивільної справи, підтверджує укладання договору позики між ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Однак, при цьому не доведено того факту, що отримані відповідачем за розпискою грошові кошти були витрачені в інтересах сім'ї, оскільки сам по собі факт отримання коштів за три дні до купівлі квартири не свідчить про призначення коштів на купівлю квартири, крім того, згоди позивача ОСОБА_4 на отримання цих коштів не було.

Копія розписки, яка написана ОСОБА_6, що він надає гроші в борг ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не є належним доказом того, що ОСОБА_4 отримав ці кошти в борг чи був обізнаний про їх отримання ОСОБА_5, грошові зобов'язання підтверджуються розписками, які пишуть боржники, а не кредитодавці.

Крім, цього, у борг ОСОБА_5 отримала 13 тисяч євро, а квартира була придбана за 100 000 тисяч гривень, що на час придбання квартири за курсом НБУ складало 9 372 євро.

ОСОБА_5 ще взяла в борг, як вона пояснила на потреби сім'ї, 1000 тисячу доларів США, у своєї матері ОСОБА_12.

Тобто, отримані ОСОБА_5 від своїх родичів в борг кошти, перевищували вартість придбаної подружжям квартири.

Доказами повернення боргу ОСОБА_5 ОСОБА_6 є грошові перекази на його ім'я у розмірі 1000 євро, останні кошти повернуті ОСОБА_6 і це підтверджується розпискою, написаною бабусею відповідача - ОСОБА_7, якій ОСОБА_6 переуступив право вимоги.

Доводи апеляційної скарги в цій частині не містять обставин, які б не були досліджені судом першої інстанції і стосуються лише переоцінки доказів.

Відмовляючи у задоволенні вимог зустрічного позову в частині виділення відповідачу ОСОБА_4 рухомого майна, придбаного в період шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що вони є похідними від вимог про виділення квартири ОСОБА_5, які заявлені в порядку поділу спільного майна подружжя. Жодного доводу в цій частині у апеляційній скарзі не наведено.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 18 квітня 2018 року по цій справі залишити без змін.

Дата складання повної постанови 17 вересня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: