АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1983/18 Справа № 199/2402/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Єлізаренко І.А., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 серпня 2017 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

В порядку пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про судоустрій і статус суддів від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті Голос України повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п.6 ст. 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів).

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що у червні 2014 року сторони досягли домовленості стосовно укладання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, яка на той час на праві власності належала ОСОБА_2

З метою гарантованого придбання вказаної квартири позивач передав відповідачці авансову суму у розмірі 10 000,00 доларів США, про що вона склала власноруч написану розписку від 16 червня 2017 року.

Позивач зазначав, що після отримання коштів йому стало відомо, що відповідачка продала квартиру АДРЕСА_1 іншій особі ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 14 липня 2014 року, реєстровий № 3370, що підтверджується Інформаційною довідкою № 82451044 від 15 березня 2017 року.

Після неодноразових звернень до відповідачки з приводу повернення отриманих коштів, вона повернула позивачу 2000,00 доларів США, про що складена відповідна розписка.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідачки на його користь грошові кошти у сумі 215 000,00 грн., що в еквіваленті становить 8 000,00 доларів США а також понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 150,00 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 серпня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 215 000,00 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 3 листопада 2017 року виправлено описку в рішенні цього ж суду від 31 серпня 2017 року, вірно зазначивши за текстом рішення суму стягнутої заборгованості у розмірі 215 200,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.

Також скаржник зазначає, що судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що у червні 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 була досягнута домовленість стосовно укладання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, яка на той час на праві власності належала ОСОБА_2

З метою гарантованого придбання вказаної квартири позивач передав відповідачці авансову суму в рахунок придбання квартири у розмірі 10 000,00 доларів США, про що остання склала власноруч написану розписку від 16 червня 2017 року (а.с.9).

Встановлено, що відповідачка продала квартиру АДРЕСА_1 іншій особі ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 14 липня 2014 року, реєстровий № 3370, що підтверджується Інформаційною довідкою № 82451044 від 15 березня 2017 року (а.с.10-11).

Вищевказані обставини визнані сторонами та відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони узгоджуються з матеріалами та обставинами справи.

Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає нотаріальному засвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до статті 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він одночасно виступає і способом платежу, і способом забезпечення виконання зобовязання.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобовязання може мати місце лише в разі наявності зобовязання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що між сторонами був укладений саме договір завдатку, а тому вказану в розписці суму не можна вважати авансом, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки, договір купівлі-продажу квартири між сторонами належним чином у встановленому законом порядку не укладався, а вони лише виразили свій намір укласти такий договір в майбутньому, то передані ОСОБА_2 грошові кошти позивачем є авансомі мають повертатися в тому ж розмірі, в якому вони надавалися.

Статтею 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Таким чином, за правилами частини 1 статті 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленої для основного договору, згідно статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається виключно у нотаріальній формі. Тому договір про завдаток сторони повинні були укласти також у нотаріальній формі.

Вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог статей 212 - 214 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, повно, всебічно та обєктивно зясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Не можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення суду в частині задоволення позову доводи апеляційної скарги про те, що саме з вини позивача не було укладено договір, а тому у відповідача відсутній обовязок повернути гроші.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в звязку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 147, п.3 розділом XII Прикінцевих та Перехідних положень Закону України Про судоустрій і статус суддів, ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.А. Єлізаренко

ОСОБА_5