Провадження № 2/263/359/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2018 року м. Маріуполь Донецької області

Жовтневий районний суд м.Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді Скрипниченко Т.І., при секретарі Диміч Т.М., за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, представників відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про стягнення заборгованості у розмірі 597047,76 грн,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, який було уточнено, про стягнення заборгованості у розмірі 597047,76 грн., шляхом стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 заборгованості у розмірі 298523,88 гривень та 50% судових витрат, та шляхом стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 заборгованості у розмірі 298523,88 гривеньта 50% судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовує тим (з урахування уточнених позовних вимог), що 06.06.2016 року ОСОБА_6 та ОСОБА_2 уклали договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 597047,76 гривень. Відповідно до п.1 договору, в порядку та на умовах, визначених цим договором позивач передала ОСОБА_2 у власність грошові кошти в сумі 23880 доларів США, що на день укладання договору еквівалентно 597047,76 гривень, а ОСОБА_2 прийняв позику та зобовязався повернути її у визначений цим договором строк. Пунктом 5 договору, сторони домовилися, що ОСОБА_2 поверне суму позики 01.08.2017 року. В підтвердження отримання позики, у загальному розмірі 23880 доларів США, ОСОБА_2 надав позивачу відповідну розписку від 15.06.2016 року на суму 19900 доларів США та від 01.08.2016 року на суму -3980 доларів США. ОСОБА_2 свої зобовязання належним чином не виконав, в строк до 01.08.2017 року позику позивачу не повернув. Вимога про повернення позики від 01.09.2017 року залишена без задоволення. Звертає увагу, що 25.07.2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які з 03.06.2016 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, на позичені кошти, які були предметом договору від 06.06.2016 року придбали 3-х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та зробили в ній ремонті роботи. Отримані грошові кошти за договором позики витрачені в інтересах його з ОСОБА_3 сім'ї, що створює для відповідачів солідарний обов'язок щодо повернення позики. Позивач, посилаючись на вимоги ст.ст. 1046, 1047, 1049, 526, 530, 541, 543 ЦК України, ст.ст. 61. 65, СК України, висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 19.06.2013 (справа №6-55цс13), у постанові Верховного суду України від 14.09.2016 (справа №6-539цс16), у постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 (справа №6-486цс16), просить позовні вимоги задовольнити.

Представник позивача надав відповідь на відзив, де зокрема зазначено, що при укладенні договору позики від 06.06.2016 року, сторони, шляхом фіксування змісту правочину у двох ідентичних документах, які згодом були підписані безпосередньо його сторонами, узгодили у його змісті всі необхідні умови, посилання відповідача ОСОБА_3 у відзиві на позовну заяву про відсутність нотаріального посвідчення договору позики від 06.06.2016 року з огляду на предмет правочину, не кореспондується зі ст.ст. 207, 208, 209, 1047 ЦК України. Пунктом 1 Договору від 06.06.2016 року передбачено, що в порядку та на умовах визначених договором, позивач передав відповідачу ОСОБА_2 у власність грошові кошти в сумі 23880 доларів США, що на день укладання дійсного договору еквівалентно 597047,76 гривень, відповідач прийняв позику та зобовязався повернути її у визначений цим договором строк. Згідно п.2 договору від 06.06.2016 року позика може надаватися позичкодавцем позичальнику частинами строком до 02.08.2016 року, що підтверджується розписками. Посилається на те, що саме договір позики створює відповідні права та обовязки, а не наявність чи відсутність розписки. ОСОБА_3 є відповідачем у справі оскільки при укладанні договорів одним із подружжя, вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, договір укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сімї. Звертає увагу суду, що у п.2.1 договору купівлі-продажу квартири від 25.07.2016 року за домовленістю сторін вчиняється за 136500 грн., однак відповідно договору завдатку від 21.07.2016 року, який передував укладенню договору купівлі-продажу квартири від 25.07.2016 року, покупець зобовязується придбати у продавця квартиру (розташовану у АДРЕСА_2) за обумовленою вартістю , розмір якої становить 500000 гривень, що еквівалентно 20000 доларів США, що у липні 2016 року трьохкімнатна квартира не могла коштувати 5500 доларів США, що обумовлює жодні сумніви щодо вартості квартири у 20000 доларів США. Зазначає, що придбана квартира є спільною власністю подружжя, хоча має частки, на даний час договір позики від 06.06.2016 року не визнаний у судовому порядку недійсним, він створює для відповідачів, як солідарних боржників, обовязок з його виконання повернення грошових коштів позивачу. Вважає, що відповідач, окрім доводів наведених у у відзиву, повинна підтвердити їх доказами.

Відповідач ОСОБА_2 надав відзив на позовну заяву, де зазначив, що до реєстрації шлюбу (03.06.2016) мешкав зі своїми батьками у їх будинку, майбутня дружина мешкала зі своїми батьками у гуртожитку. Доходу для поліпшення умов ані у нього, а ні у дружини не було. Зазначене обумовило прийняти рішення в інтересах сімї, спільно з дружиною про отримання в позику грошових коштів достатніх для придбання квартири та здійснення її ремонту. Внаслідок чого 06.06.2016 року був укладений з позивачем договір про надання безпроцентної позики у розмір 23880 Доларів США, які отримували частками, а саме 15.06.2016 року ними було отримані грошові кошти у розмірі 19900 доларів США, та 01.08.2016 року 3980 доларів США, що підтверджується письмовими розписками. Гороші були отримані для придбання квартири разом з дружиною та після купівлі-продажу квартири 25.07.2016 року було вчинено ремонт у квартирі, вартість якого становить 105575,14 грн. Таким чином усі гроші були витрачені відповідно до умов договору в інтересах сім'ї. Планував повернути гроші після заробітків за кордоном, але не вийшло. Квартиру було придбано за 20000 доларів США, що вбачається з договору завдатка від 21.07.2016 року.

Відповідач ОСОБА_3 надала суду відзив на позовну заяву, де зазначила, що просить відмовити в частині позовних вимог щодо стягнення з неї солідарно з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 заборгованості в сумі 597047,76 гривень, з підстав викладених у відзиву, оскільки ніяких догогворів позики вона з позивачем не укладала, гроші ніколи не отримували від позивача, про існування договору позики стало відомо після отримання судової повістки до суду, ніякого договору в інтересах їх сім'ї відповідачем ОСОБА_2 не укладалося, у шлюбі перебували з 03.06.2016 року по листопад 2017 року, фактично шлюбні відносини припинено у серпні 2017 року. З якою метою відповідач позичав гроші не відомо. Квартира була придбача дійсно під час шлюбу по 1/2 частки кожному з відповідачів за 136500 грн., а не 20000 доларів США, тобто має місце долева власність, а не сумісна власність подружжя. Позивач безпідставно визначив наявність солідарної відповідальності, оскільки це не грунтується на вимогах законодавства. Сам договір позики є безгрошовим, оскільки ніяких грошей відповідачам не передавалося. При цьому усі розрахунки на території України повинні бути проведеними у відповідності до вимог ЦК України у гривнях.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позові та у відзові на відзив відповідача. Зазначив, що гроші за договором позики були отримані відповідачем ОСОБА_2 в інтересах сім'ї на придбання квартири та для ремонту у квартирі. Фактично квартира була придбана за 20000 доларів США, але за домовленістю сторін було зазначено її ціну менше у договорі купівлі-продажу, що становить приблизно 5000 доларів США, станом на липень 2016 року трикімнатні квартири у м.Маріуполі не мали такої вартості та коштували понад 20000 доларів США, цей факт підтверджується свідченнями ріелтора та розпискою продавця. Оскільки відповідач діяв в інтересах сім'ї, то відсутність письмової згоди відповідача ОСОБА_3 на укладення договору позики не спростовує саму позику та тому виникає солідарна відповідальність відповідачів. Факт наявності грошових коштів у позивача підтверджується банковськими переказами. Позов просив задовольнити у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_6 в судове засідання не прибула, надавши заяву про розгляд справи за її відсутність.

Відповідач ОСОБА_7 та його представник ОСОБА_5 позовні вимоги визнали у повному обсязі. Відповідач надав суду пояснення аналогічні, викладеним у своєму відзові. Зазначив, що договір позики було укладено в інтересах їх з відповідачем ОСОБА_3 сім'ї, гроші були отриманя для придбання квартири та ремонту у квартирі. Квартиру купили зп 20000 доларів США, але щоб менше сплачувати податків домовилися з продавцем зазначити нижчу вартість квартири, та 5000 доларів квартира не коштувала, такі ціни у м.Маріуполі були відсутні. Придбання квартири за 20000 доларів підтверджується розпискою покупця та показами ріелтора. Гроші у позику отримував частками, першу суму 19900 доларів отримав 15.06.2016 року, гроші забрав у своєї бабусі, там їх залишила мати, а другу частку отримав пізніше 01.08.2016 року у сумі 3980 доларів США, про що склав письмові розписки, борг обіцяв повернути 01.08.2017 року, оскільки планув поїхати на заробітки за кордон, але заробити гроші не вдалося, шлюб з відповідачем ОСОБА_3 розірвано у листопаді 2017 року. Оскільки гроші не повернуто, то визнає, що разом з ОСОБА_3 повинні повернути гроші солідарно позивачу. Про те що уквартирі необхідно робити ремонт знав наперед ще до придбання квартири, оскільки планували купити квартиру подешевше, а такі квартири зазвичай без ромонту.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечувала проти позову, зазначивши, що ніяких грошей вона не отримувала та не отримуав і її колишній чоловік ОСОБА_2, письмовий договір позики було складено вже після того, як їхні стосунки припинилися в серпні 2017 року та у листопаді 2017 року їх шлюб було розірвано, оскільки під час їх подружнього життя ніякого догвору не укладалося, про його існування їй стало відомо лише після звернення позивача до суду. Договір позики датовано 06.06.2016 року, тобто на третій день після укладення шлюбу 03.06.2016 року. Квартиру було придбано у долеву власність по 1/2 части кожному, а не у спільну власність. Гроші для покупки квартири були подаровані на весілля, квартиру купили за 136500 грн., ніяких 20000 доларів США не сплачували та не отримували для купівлі квартири. Будь-якої згоди на укладення договору позики відповідачем не надавала. У задоволенні позову просить відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що відповідач ОСОБА_2 позов визнає, викладає доводи того, що не він один, а його сімя отримала від позивача грошові кошти у розмірі 23880 доларів США, які були витрачені на придбання квартири та здійснення в ній ремонту. При цьому ОСОБА_2 не зазначає, що проживав спільно з майбутньою дружиною Овчинниковою (після шлюбу ОСОБА_3К.) з 2014 року, знаходячись у фактичних шлюбних відносинах у орендованій квартирі по проспекту Металургів, 83, після реєстрації шлюбу 03.06.2016 року продовжили проживати за цією адресою. ОСОБА_2 був 3 місяці на заробітках за межам держави України у Фінляндії, де заробив 4000 євро. В теперішній час, на підставі заяви від 27.10.2017 року шлюб розірвано. 01.09.2017 року ОСОБА_6 звернулася до відповідачів про повернення боргу відповідно договору займу в сумі 597047,76 грн. та 9 листопада 2017 року, тобто після подачі заяви про розірвання шлюбу судом постановлено про відкриття провадження по справі. Посилається на те, що ОСОБА_3 не приймала участі у підпису договору займу та розписок, у наслідок чого 06.06.2017 року, тобто після спливу 3 днів після весілля був укладений з ОСОБА_6 договір займу на отримання грошових коштів в сумі 23880 доларів США, які отримав частками, а саме 15.06.2016-19900 доларів США, а 1 серпня 2016 року 3980 доларів США. Договір займу є безгрошовим, оскільки як вбачається нібито гроші за розписками передавалися, а фактично їх не отримували, ОСОБА_3 взагалі вперше узнала про позику після зверненя позивача до суду із позовом. ОСОБА_2 укладаючи договір ще 06.06.2016 року, не міг знати про те, за яку суму буде придбана квартира. До того ж покупцями квартири № 49 у будинку 156 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у рівних частках по 1/2 частки кожний. Не зазначено де, при яких обставинах та у присутності кого був складений договір завдатку, підписи сторін на ньому викликають сумніви. У той час як договір купівлі-продажу квартири здійснений саме за 136500 гривень, де зазначено, що покупцями у рівних долях передано 136500 гривень продавцю, таким чино у перерахунку на долари США, дана квартира придбана за 5460 доларів США. Сума зазначена ОСОБА_2 у відгуку не відповідає сумі займу. ОСОБА_2 зазначає, що гроші, які залишилися після укладення договору купівлі-продажу квартири, пішли на ремонт цієї квартири, а відповідно тієї ж розписці від 01.08.2016 року знову отримані грошові кошти, але ніяк не залишилися від продажу квартири. Надані чеки відповідачем не стосуються ремонту, оскільки товари придбані за ними в магазині «Епіцентр», де використалась інша накопичена картка, взагалі будівельні матеріали придбавалися у магазині «Каскад», серед чеків є відвідування аквапарку та придбання товарів, які не відносяться до ремонту. Вважає, що пояснення ОСОБА_2 на позов ОСОБА_6 про стягнення суми боргу, в якому він позов визнає, не відповідають обставинам які мали місце фактично, борг не визнає та зазначає, що відсутня солідарна відповідальність. У задоволені позову просила відмовити.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні зазначив, що працює ріелтором, допомогав відповідачам знайти квартиру та оформити договір купілві-продажу. Відповідачі приїжджали удвох, переглянули десь квартир 5 , вартість квартири розглядали до 25000 доларів США, квартиру придбали за 20000 доларів США, про що була написана розписка продавцем після укладання договору купівлі-продажу, у договорі була зазначена сума оцінки квратири. Перед укладенням договору купівлі-продажу квартири складався договір завдатку. Особисто він, як ріелтор за свої послуги отримав 1000 доларів, послуги були у перевірці квартири, а саме приїхали до нотаріуса, який згідно реєстру речових прав перевірив відсутність арештів, заборони, тощо, зібрати довідки про комунальні борги, бути присутнім при укладанні угоди. Гроші за квартиру передавалися відповідачами покупцю у нотаріальній конторі у його присутності у сумі 20000 доларів США.

Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Статтею ч.1 ст.81 ЦПК України на сторін покладено обовязок доведення тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом..

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк зазначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Судом встановлено, що 03.06.2016 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище Овчинникова) ОСОБА_9 було укладено шлюб, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу шлюб між подружжям розірвано 28.11.2017 року.

06.06.2016 між позивачем ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено договір від 06.06.2016 про надання безпроцентної позики у простій письмовій формі, де ОСОБА_2 зазначає, що попередньо отримавши згоду на укладення даного правочину у ОСОБА_3 та діючи в інтересах подружжя ОСОБА_3, уклали цей договір.

Згідно п.1, п.2, п.3 договору про надання безпроцентної позики, позичкодавець передає позичальнику у власність кошти в сумі 23880 доларів США, що на день укладання еквівалентно 597047,76 гривень, а позичальник приймає позику та зобовязується повернути її у визначений договором строк. Позика може надаватися позикодавцем позичальнику частками строком до 02.08.2016, що підтверджується відповідною розпискою/розписками позичальника. Позичальник надає гарантії позикодавцю, що позика буде використана в інтересах сімї з метою придбання останнім нерухомого майна в м.Маріуполі -3-х кімнатної квартири та вчинення в ній відповідних ремонтних робіт (а.с.11).

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 В.Г.15.06.2016 року, написав розписку про те, що взяв у своєї матері позивача по справі ОСОБА_6, відповідно до договору від 06.06.2016року грошові кошти у розмірі 19900 доларів США, які зобов'язувався повернути до 01.08.2017 року (а.с. 12).

Також, ОСОБА_2, написав розписку 01.08.2016 року про те, що взяв у своєї матері позивача по справі ОСОБА_6, відповідно до договору від 06.06.2016 грошові кошти у розмірі 3980 доларів США, які зобов'язувався повернути до 01.08.2017 року (а.с. 13).

25.07.2016 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 по 1/2 частки за кожним покупцем. За домовленістю сторін продаж квартири за цим договором вчинюється за суму 136500 гривень, що зазначена ціна відповідає волевиявленню учасників правочину, є остаточною і змінам після його укладання не підлягає. При укладанні цього договору покупці, у рівних частках кожний, передали продавцю 136500 гривень сам на сам готівкою. Підписання продавцем цього договору є свідченням згоди на його укладення саме за ціною у 136500 гривень та на інших, передбачених в ньому умовах. Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу 25.07.2016 (а.с. 4-7).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 21.12.2017 року, квартира за адресою: АДРЕСА_4 перебуває у спільній частковій власності у ОСОБА_3 (1/2 частки) та ОСОБА_2 (1/2 частки).

01.09.2017 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_6 вимогу про повернення коштів (а.с. 14), в якій остання просила повернути суму коштів в розмірі 23880 дол. США (597047,76 грн.), за укладеним договором позики від 06.06.2016 року. Дана вимога була адресована ОСОБА_2.

У визначений договором строк відповідач ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання не виконав, про що сам не заперечував у судовому засіданні, що є підставою для стягнення з нього суми боргу та задоволення позову.

Разом з тим, з обґрунтуванням позову в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 боргу за договором позики суд погодитись не може.

Відповідно до ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У відповідності з вимогами ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок виникає у випадках встановлених договором або законом.

В судовому засіданні, обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача пояснила, що на час отримання позики відповідачі перебували у зареєстрованому шлюбі, гроші, одержані за договором позики, використані в інтересах сім'ї, тому відповідачі повинні нести солідарний обов'язок по їх поверненню, при цьому відсутність письмової згоди дружини на отримання позики не спростовує укладення такого догвору та отримання позики по ньому.

Як було встановлено судом, відповідачі дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду у листопаді 2017 року.

Будь-яких вимог ОСОБА_3 щодо повернення суми боргу за договором позики позивачем не вручались та не надсилались поштою.

Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Таким чином, розписку про отримання ОСОБА_10 суми коштів у розмірі 20000 дол. США за продаж квартири за адресою: АДРЕСА_5, суд оцінює критично, оскільки єдиним належним доказом щодо вартості квартири є нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 25.07.2016 року, де у п. 2.1 договору купівлі продажу квартири зазначено, що за домовленістю сторін продаж квартири за цим договором вчинюється за суму 136500 гривень, що зазначена ціна відповідає волевиявленню учасників правочину, є остаточною і змінам після його укладання не підлягає. Договір купівлі-продажу ніким не оспорювався та в силу ст. 204 ЦК України є дійсним. При цьому будь-яких підтверджень, що дана розписка складена саме продавцем квартири та дійсно отримано кошти нею суду не надано.

За цих підстав суд критично оцінює договір завдатка від 21.07.2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_10, оскільки останній укладено щодо наміру укласти договір купівлі-продажу квартири за 500000 грн. та за договором передано покупцю завдаток у сумі 12500 грн., що еквивалентно 500 доларам США, договір не підтверджує укладення договору купівлі-продажу квартири саме за 500000 грн, осксільки у подальшому сторонами укладено договір купілві-продажу квартири, нотаріально посвідчений, де зазначено ціну 136500 гривень, яка є остаточною і змінам після його укладання не підлягає.

Будь-яких інших доказів витрачання отриманих ОСОБА_2 коштів за договором позики в інтересах сім'ї стороною позивача не надано та не наведено відповдачем ОСОБА_2

Крім цього, в судовому засіданні відповідачем ОСОБА_3 заперечувався той факт, що у неї ОСОБА_2 отримував згоду на укладення договору позики, хоча даний договір виходить за межі дрібного побутового.

На спростування зазначених обставин представником відповідача ОСОБА_2 ніяких достовірних та об'єктивних доказів не надано.

Отримання позивачем грошових коштів з банківського рахунку у ПАТ КБ "Приватбанк" у період з 01.06.2018 року по 01.08.2018 року у доларах США, дослідженого судом, не підтверджує факт отримання у борг цих коштів саме відповідачем ОСОБА_3 та може бути підтвердженням лише наявності грошових коштів у позивача.

Пояснення свідка судом також оцінюються критично, оскільки вони суперечать договору купівлі-продажу від 25.07.2016 року, який є єдиним доказом, що підтверджує ціну за якою було продано квартиру за адресою: АДРЕСА_5 та відповідно до вимог ЦК України розрахунки у грошовій формі повинні підтверджуватися письмовими доказами, а не показами свідка.

Факт визнання позовних вимог відповідачем ОСОБА_2 та підтвердження фактів викладених у позовній заяві, в сукупності з іншими обставинами справи (необхідність написання розписки сином про отримання позики у матері, складання договору позики набагато раніше ніж була придбана квартира, та отримання грошових коштів у значно більшому розмірі ніж була придбана квартира, здійснено без підпису дружини) надає підстави вважати, що в даному випадку є ознаки штучного створення позивачем та відповідачем ОСОБА_2 умов для звернення до суду з вимогами до ОСОБА_3

Проаналізувавши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що доказів на підтвердження укладення договору позики в інтересах сім'ї та використання отриманого за договором позики в інтересах сім'ї не надано. Та обставина, що боргові зобов'язання у ОСОБА_2 перед позивачем виникли в період шлюбу з ОСОБА_3 сама по собі не може бути підставою для стягнення 1/2 частини боргу з відповідача ОСОБА_3 за наведених вище обставин.

Стосовно досліджених судом квитанцій на придбання будівельних матеріалів, наданих відповідачем ОСОБА_2, суд приходить до висновку, що останні не підтверджують факту отримання відповідачем ОСОБА_3 позики від позивача, оскільки згідно наданих копій чеків та квитанцій не вбачається, що зазначені у них будівельні матеріали та інші предмети були придбані та використані саме для ремонту у спірні квартирі та здійснені відповідачем ОСОБА_3

Враховуючи вищенаведене, позовна заява ОСОБА_6 підлягає задоволенню частково в частині стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_2, у межах позовних вимог.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на висновки наведені у постановах Верховного Суду України (справа №6-55цс13, справа №6-539цс16, справа №6-486цс16), оскільки зазначені висновку стосуються інших правовідносин та підстав їх виникнення.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд виходить з того, що під час судового розгляду позивачем не доведено використання відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів, отриманих за договором прозики у позивача саме в інтересах сім'ї під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3

У відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд стягує з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 судовий збір в розмірі 2985,24 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.81, 141, 206, 258, 259, 263, 265, 268,274, 279, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про стягнення заборгованості у розмірі 597047,76 грн задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2на користь ОСОБА_6 заборгованість у сумі 298523,88 грн та судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2985,24 грн.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м.Маріуполя Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_6, ІПН НОМЕР_1, зареєстрована за адресою:м.Маріуполь, пров.Мінський, буд. 4.

Відповідач: ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_2, зареєстрований за адресою:м.Маріуполь, пров.Мінський, буд. 4.

Відповідач: ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_3, зареєстрована за адресою:ІНФОРМАЦІЯ_1.

Суддя Т.І. Скрипниченко