Справа №487/4306/17 13.09.2018
Провадження №22-ц/784/1399/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого: судді Прокопчук Л.М.

Суддів Самчишиної Н.В., Царюк Л.М.

Із секретарем судового засідання Гавор В.Б.

За участю учасників справи: позивача ОСОБА_1, його представника адвоката ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2018 року, повний текст якого складено 23.06.2018 року, постановлене в приміщенні того ж суду о 13:24 год. у складі судді Біцюка А.В. у цивільній справі (єдиний унікальний номер 487/4306/17, номер провадження 22-ц/784/1399/18) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Миколаївської міської ради, Управління комунального майна Миколаївської міської ради, третя особа Комунальне підприємство «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання свідоцтва про право власності, технічного паспорту частково недійсними, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_3, Миколаївської міської ради, Управління комунального майна Миколаївської міської ради, третя особа Комунальне підприємство «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», в якому посилається на порушення відповідачкою його законних прав на загальні приміщення та на суміжну кімнату, захоплену відповідачкою. Після уточнень та доповнень позовних вимог позивач, з урахуванням вимог прийнятих судом до розгляду, просив:

- визнати приватизацію житлових приміщень у квартирі спільного заселення за адресою АДРЕСА_1 частково недійсною, а саме: приміщення площею 16,7 кв.м. частину загального коридору площею 20 кв.м. в техпаспорті №1;

- зобов'язати відповідача ліквідувати перегородки загального коридору з однієї і з другої сторони своєї квартири;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_3 на квартиру спільного заселення за адресою АДРЕСА_1 в частині приміщення (кухні), площею 16,7 кв.м., та загального коридору, площею 30,9 кв.м.;

- визнати недійсним технічний паспорт ОСОБА_3 на приватизовану квартиру АДРЕСА_1 в частині плану приміщення (кухні), площею 16,7 кв.м. та загального коридора площею 30,9 кв.м.

Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 13.02.2017 року йому із сім'єю з семи осіб, на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради №1211 від 23.12.2016 року відповідно до ч.1 ст. 48 Житлового Кодексу України в порядку тимчасового поліпшення житлових умов без зняття з квартирного обліку, було видано ордер НОМЕР_1 на право заселення житлового приміщення площею 37,5 кв.м., яка складається із двох кімнат у ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1. Провівши технічну інвентаризацію вказаної двокімнатної квартири, позивач виявив невідповідність площі, вказаної в ордері, фактичній площі квартири. Відповідно до документації ЖЕП ТОВ «Николаевдомсервис» та БТІ, вищевказана квартира раніше складалась з трьох кімнат. Однак, влітку 2013 року відповідач ОСОБА_3, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1, маючи ордер на заселення в житлове приміщення, що складалось з трьох кімнат, самовільно зайняла одну з суміжних кімнат квартири АДРЕСА_1 житловою площею 16,7 кв.м., яку в подальшому переобладнала та здійснила приватизацію всіх чотирьох приміщень. Крім того, нею також було відгороджено та приєднано до своєї квартири частину загального коридору, без дозволу мешканців інших квартир, у спільному користуванні яких знаходиться вказаний коридор. Таким чином, через допущені помилки і зловживання працівників управлінь Миколаївської міської ради, а також незаконні дії ОСОБА_3 були порушені права та законні інтереси позивача, у зв'язку з чим він та його сім'я отримали квартиру меншу за площею ніж зазначено в ордері (а.с. 1-2, 67).

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2018 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_3, Миколаївської міської ради, Управління комунального майна Миколаївської міської ради, про визнання свідоцтва про право власності, технічного паспорту частково недійсними, зобов'язання вчинити певні дії. Відмова у задоволені позову в частині визнання приватизації житлових приміщень у квартирі спільного заселення за адресою АДРЕСА_1 частково недійсною, та визнання недійсним свідоцтва про право власності на ту ж квартиру мотивована тим, що права позивача відповідачем не порушені.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині зобов'язаня відповідача ліквідувати перегородки загального коридору з однієї і з другої сторони своєї квартири, суд виходив з того, що позивач не пред'явив позов до всіх осіб, в користуванні яких знаходиться спірна частина коридору (а.с. 207-210).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Зокрема, зазначає, що судом не було враховано, що одна з кімнат квартири АДРЕСА_1 була площею 16,1 кв.м. Невідомо ким і за яких обставин ця кімната була зменшена до площі 11,8 кв.м. Міськвиконком виніс рішення про надання його сім'ї жилого приміщення площею 37,5 кв.м., врахував суміжну кімнату квартири АДРЕСА_1 площею 16,1 кв.м., а не 11.1 кв.м. (а.с.214-215).

У письмових поясненнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін (а.с. 243 -246).

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Інші учасники справи, належно повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове не з'явились.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши наявні в справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до такого.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оспорюване рішення таким вимогам закону відповідає.

Встановлено, що позивачу на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 23.12.2016 року № 1211 в порядку тимчасового поліпшення житлових умов без зняття з квартирного обліку надано 2-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 37,5 кв.м. по АДРЕСА_1 на склад сім'ї із 7-ми осіб (а.с. 218).

13.02.2017 року тим же органом на вказану квартиру позивачу було видано ордер НОМЕР_1, в якому зазначена та ж характеристика наданого житлового приміщення (а.с. 17 зв.).

Виданий ордер за формою відповідає додатку 7 до Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР від 11.12.1984 року № 470.

Згідно технічного паспорту від 27.06.2017 року, складеного Миколаївським міжміським БТІ за заявою позивача, спірна квартира складається з 2 кімнат житловою площею 22,9 кв.м. (11,1кв.м. та 11,8 кв.м. кожна), допоміжною 11,7 кв.м. (кухня 7,2 кв.м., санвузол 4,5 кв.м.) (а.с. 3-5).

Доводи позивача щодо порушення його прав відповідачем ОСОБА_3 та членами її сім'ї під час приватизації ними у лютому 2009 року АДРЕСА_1 у тому ж будинку перевірені судом першої інстанції та встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 26 лютого 2009 року Управлінням з використання та розвитку комунальної власності міської ради м. Миколаєва, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 кожному по ? частини. Квартира складається з трьох кімнат житловою площею 46,8 кв.м. (кімнати розміром 13,2 кв.м., 16,4 кв.м., 17,2 кв.м.), кухні 16,7 кв.м., загальна площа квартири 75, 5 кв.м. (а.с. 140-141).

З урахуванням встановлених обставин, положень ч.1 ст. 4 ЦПК України, ч.1 ст. 15 ЦК України суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що права позивача, який на час приватизації квартири відповідачами не був ані користувачем, ані власником квартири АДРЕСА_1, не були порушені.

Щодо вимог про ліквідування перегородок загального коридору слід зазначити таке.

Відповідно до ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Судом установлено, що відповідач ОСОБА_3 з сім'єю стали власниками квартири, скориставшись положенням Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їх власність, як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають двоє і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду. Допоміжні приміщення відповідно до ч. 2 ст. 10 указаного Закону стають об'єктами права спільної власності співвласників будинку одночасно з приватизацією квартир, що засвідчується свідоцтвом про право власності на квартиру.

У Рішенні Конституційного Суду України НОМЕР_3-рп/2004 від 02 березня 2004 року (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладочки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього (п. 1.1).

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" власники квартир багатоквартирних будинків є власниками допоміжних приміщень будинку, технічного устаткування, елементів зовнішнього впорядкування і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних із утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки в майні будинку; допоміжні приміщення (кладові, сараї) передаються у власність квартиронаймачам безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Законодавче визначення поняття «допоміжне приміщення» наведено в ст. 1 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що коридор, в якому встановлено перегородки є спільною сумісною власністю всіх власників квартир, розташованих в будинку АДРЕСА_1

Здійснення права спільної сумісної власності врегульовано ст. 369 ЦК України, відповідно до частини першої якої співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Встановивши, що мається самовільна забудова, а саме: до АДРЕСА_1 самовільно приєднано частину коридору спільного користування, а також те, що власниками АДРЕСА_1 крім відповідача ОСОБА_3 є також інші особи, суд прийшов до правильного висновку про те, що винесення рішення буде зачіпати права, обов'язки та інтереси інших осіб, які є співвласниками АДРЕСА_1, в той час як вони до участі в справі не притягнуті, і з вказаних підстав обгрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Висновки суду першої інстанції щодо того, що позивач обрав невірний спосіб захисту свого права є неправильними з огляду на те, що ч.2 ст. 15, ст. 16 ЦК України, ст. 13 ЦПК України надають право особі самій обирати спосіб захисту, який вона вважає за потрібним, але вони не впливають в цілому на вірне вирішення спору.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

За такого, колегія суддів апеляційного суду визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Суддя Н.В. Самчишина

Суддя Л.М. Царюк

Повний текст постанови виготовлено 14.09.2018 року