Справа № 183/5810/15
№ 2/183/51/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2018 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря Пономаренко О.О.,

розглянувши, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк»,-

в с т а н о в и в:

02 вересня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (надалі - ПАТ «Дельта Банк»») звернулись до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просять суд:

- в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 1273718,19 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок з надвірними побудовами, загальною площею 49,4 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1, який належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 05.06.2008 року, шляхом визнання права власності на будинок за ПАТ «Дельта Банк»

- визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на житловий будинок з надвірними побудовами, загальною площею 49,4 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» зазначив, що 05.06.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №0, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 34 500 дол. США з розрахунку 13,5% річних за користування кредитом на строк до 05.06.2029 року. В частині надання кредитних коштів АКІБ «УкрСиббанк» свої зобов'язання виконав, надавши відповідачеві кредит у розмірі та строки передбачені договором.

08.12.2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «ДельтаБанк» було укладено договір купівлі - продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі на умовах визначених цим договором, АКІБ «УкрСиббанк» передає АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» стає новим кредитором у зазначених зобов'язаннях, внаслідок чого до АТ «Дельта Банк» переходить право вимоги до боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Отже, відповідно до зазначеного договору про передачу активів та кредитних зобов'язань АТ «Дельта Банк» набув права вимоги по даному кредитному договору.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за зазначеним вище Кредитним договором ОСОБА_1 за договором іпотеки від 05.06.2008 року передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок (літ А) з надвірними побудовами (вбиральня, сарай, душ, вольєр, колодязь) загальною площею 49,4 кв.м., житловою площею 30,8 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого 05.06.2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М.

Позивач зазначає, що позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся, в тому числі і шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов'язань за кредитним договором, однак зобов'язання не виконані, у зв'язку з чим станом на 28.07.2015 року за відповідачем наявна заборгованість у розмірі 1273718,19грн., яка складається з: 740427,89 грн. - заборгованості за кредитом, 533296,89 грн. заборгованості за відсотками.

Також позивач зазначив, що виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 року №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Дельта банк», згідно з яким з 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» - Кадирова Владислава Володимировича. Оскільки позов поданий від імені уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, позов поданий без сплати судового збору, тому позивач посилаючись на ч.1 п. 22 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» просить суд покласти на відповідача судові витрати.

25 вересня 2015 року відкрито провадження у справі суддею Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Дубовенко І.Г.

Ухвалою суду від 03 грудня 2015 року по справі призначено судову почеркознавчу експертизу, у зв'язку з чим провадження по справі зупинено.

04 лютого 2016 року ухвалою суду поновлено провадження, справу призначено до судового розгляду для вирішення клопотання експерта про надання додаткових матеріалів.

Ухвалою суду від 22 лютого 2016 року провадження по справі зупинено до проведення судової почеркознавчої експертизи.

29 квітня 2016 року ухвалою суду поновлено провадження, справу призначено до судового розгляду для вирішення клопотання експерта про надання додаткових матеріалів.

Ухвалою суду від 19 травня 2016 року задоволено клопотання судового експерта, зобов'язано сторони надати необхідні матеріали, документи для проведення судової почеркознавчої експертизи.

Ухвалою суду від 13 червня 2016 року провадження по справі зупинено до проведення судової почеркознавчої експертизи.

22 серпня 2016 року справа повернута до суду без виконання почеркознавчої експертизи у зв'язку з ненадходженням на рахунок інституту коштів за проведення експертизи, та ухвалою суду від 01 вересня 2016 року поновлено провадження у справі.

Ухвалою суду від 19 жовтня 2016 року провадження по справі зупинено до проведення судової почеркознавчої експертизи.

13 лютого 2017 року поновлено провадження у справі.

Ухвалою суду від 13 березня 2017 року провадження по справі зупинено до проведення судової почеркознавчої експертизи.

05 вересня 2017 року на адресу суду було повернуто дану справу разом з повідомленням судового експерта про неможливість надання висновку у зв'язку з тим, що клопотання судового експерта про надання додаткових матеріалів не виконано.

У зв'язку з закінченням повноважень судді Дубовенко І.Г., за результатами повторного автоматизованого розподілу справа надійшла в провадження судді Сороки О.В.

У відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, справи в судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цим Кодексом, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цим Кодексом, у зв'язку з чим, зважаючи на заяви сторін про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, судом відповідною ухвалою від 20 лютого 2018 року призначено розгляд справи у спрощеному позовному провадженні.

У своїй заяві представник відповідача ОСОБА_4 зазначає, що позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до ОСОБА_1 не визнає, просить у позові відмовити, у зв'язку з безпідставністю позовних вимог та їх недоведеністю. У запереченні на позов відповідач зазначив, що договір з АКІБ «УкрСиббанк» № 0 від 05.06.2008 року з застосуванням ануїтентної схеми погашення ним ніколи не укладалося, та заява про надання кредиту ним до зазначеної банківської установи не подавалася, відповідно він не отримував в банку будь - які кошти. Між тим, дійсно від тієї ж дати, що вказана у кредитній угоді 05.06.2008 року відповідач став власником будинку № 152, по вул. Мануїльського, в м. Новомосковську, на підставі договору купівлі - продажу, з тексту якого вбачається, що будинок придбаний ним за 168,780 грн., що засвідчено нотаріусом та не викликає сумніву. В той час, сума у кредитному договорі, про який йдеться у позові, зазначена 34 500 доларів США. Також відповідач зазначає, що не отримував від кредитора належні повідомлення про зміну кредитора у зобов'язанні шляхом відступлення права вимоги по кредиту іншій банківській установі - АТ «Дельта-Банк», а сам по собі Акт приймання - передачі кредитної справи не є документом, що створює певні права та обов'язки для сторін з переходу права вимоги за кредитним зобов'язанням, а є лише формальним засвідченням дій осіб. До того ж, як випливає з наданої суду копії витягу з договору купівлі - продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року, на момент подання цього позову вже сплив строк позовної давності для звернення до суду навіть за наявності письмового повідомлення про зміну кредитора у зобов'язанні. Адже позов надійшов до суду майже 4 роки потому, як відбулося відступлення права вимоги, і посилаючись на ст. 267 ЦК України, відповідач просить застосувати строк позовної давності.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку.

Згідно кредитного договору №0 від 05 червня 2008 року акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» надав ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті в сумі 34500,00 дол. США на придбання нерухомості - житловий будинок за адресою м. Новомосковськ, вул. Мануільського, буд. 152, строком до 05 червня 2029 року, зі сплатою за користування кредитом процентів 13,50% річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 5-12).

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Згідно договору іпотеки, укладеного 05 червня 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, в забезпечення умов підписаного кредитного договору №0 від 05 червня 2008 року, ОСОБА_1 передав Банку в іпотеку наступне нерухоме майно: будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.25-28).

Суду надано виписку з договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, у відповідності до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив право вимоги за кредитами та передав ПАТ «Дельта Банк» право вимоги в тому числі за кредитним договором №0 від 05 червня 2008 року (а.с. 36-38).

До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права, а саме.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В розділі 5 Іпотечного договору № 0/1 від 05 червня 2008 року визначено, що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення шляхом позасудового врегулювання, яке здійснюється шляхом передачі права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя в порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку», або отримання Іпотекодержателем прав продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Таким чином, іпотечним договором визначено, що задоволення вимог іпотекодержателя шляхом отримання права власності на предмет іпотеки є одним із позасудових способів врегулювання і здійснюється на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного шляхом здійснення застереження, викладеного в п. п. 5.2.1 пункту 5 Іпотечного договору.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем необхідно зазначити таке.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші, встановлені цим Законом, способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому, необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Отже, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді лише державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Разом з тим, у частині першій статті 38 Закону України «Про іпотеку» право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі- державна реєстрація прав) є:

1) гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження;

2) обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав;

3) публічність державної реєстрації прав;

4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом;

5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державні реєстратори зобов'язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Встановлені обставини не позбавляють можливості позивача звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Аналогічний правовий висновок про те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»), міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-1851цс16 від 30.03.201 року, №6-1219цс16 від 07.09.2016 року, №6-1685 цс16 від 21.09.2016 року, №6-1243цс16 від 28.09.2016 року, №6-504цс16 від 12.10.2016 року, №6-1625цс16 від 26.10.2016 року та №6-2457цс16 від 11.2016 року.

Вказані висновки узгоджуються з правової позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 березня 2018 року у справі №760/14438/15-ц та спростовують доводи апеляційної скарги.

Оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушених прав, суд позбавлений можливості самостійно змінити підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог, та не наділений повноваженнями вирішувати питання передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, оскільки це є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Всі інші питання, порушені відповідачем у запереченнях на позов щодо його підпису у договорі про надання споживчого кредиту (при застосуванні ануїтентної схеми погашення) від 05.06.208 року не можуть бути предметом розгляду цієї справи.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України з позивача на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі 1762 грн.

Керуючись ст.ст. 12,76-82,89,141,263,265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Відмовити публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» у задоволенні позову до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» () на користь держави судовий збір у розмірі 1762 грн. (одна тисяча сімсот шістдесят дві грн.)

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Сорока О.В.