Єдиний унікальний номер 227/2379/17 Номер провадження 22-ц/775/1058/2018
Номер провадження 22-ц/775/1058/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2018 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

судді-доповідача Халаджи О.В.

суддів: Гапонов А.В., Папоян В.В.,

секретар Ротар Я.Б.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в м. Бахмут цивільну справу №227/2379/17, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 13 жовтня 2017 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості (суддя Притуляк С.А.)

В С Т А Н О В И В:

1 серпня 2017 року позивач АТ Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 57463,51 грн., яка складається з 3763,41 грн. заборгованості за кредитом; 46861,94 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; 3625,61 грн. - заборгованості за пенею та комісією; 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 2712,55 грн. штрафу (процентна складова), мотивуючи позовні вимоги порушенням з боку відповідача зобов'язань з повернення кредиту.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 13 жовтня 2017 року позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк», заборгованість за кредитним договором у розмірі 50625,35, яка складається з 3763,41 грн. заборгованості за кредитом; 46861,94 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1409,60 грн. (одна тисяча чотириста дев'ять гривень 50 копійок). В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що обставини справи встановлені не в повному обсязі. Вказане рішення прийняте без врахування його доводів, заперечень та заяви про застосування позовної давності. Вважає рішення незаконним та необґрунтованим у зв'язку з тим, що судом було неправильно встановлено обставини, які мають істотне значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, а також порушення норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що договір між ним та банком було укладено 13.08.2012 року, позивач звернувся до суду 01.08.2017 року, а останній платіж 300 гривень в рахунок погашення за наданим кредитом було сплачено 28.02.2014 року, з тих підстав вважає, що позивачем було пропущено строк для пред'явлення позову. Крім того, зазначає що платежі вказані позивачем, як погашення кредиту, а саме: 13.04.2014 року, 02.07.2014 року, 25.07.2014 року, 28.04.2015 року ним не проводились, а були внесені чи проведені банком. З урахування позовних вимог та викладених обставин, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, що погашення або автоматичне погашення банком частини наданого кредиту з іншого будь-якого його відкритого рахунку чи його власноручними діями, після останнього платежу 28.02.2014 року відбулось за його згодою.

Також ОСОБА_2 вказує, на те, що у зв'язку з проведенням АТО на сході України АТ КБ «ПриватБанк» з понеділка 05 травня 2014 року тимчасово припинив роботу своїх офісів і банкоматів в Донецькій і Луганській областях, у тому числі і в місті Добропілля, а відновив лише в серпні 2014 року, отже проходження раніше зазначених періодах в розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 13.08.2012 року, яких-небудь транзакцій кредитного розрахункового рахунку було неможливо.

Вважає, що рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 13 жовтня 2017 року є незаконним та підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

За частиною 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.п.1, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.08.2012 року, шляхом подання відповідачем анкети-заяви, між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позивач зобов'язався надати відповідачу кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти № НОМЕР_1 (дата відкриття-13.08.2012 року, термін дії 04/16), оформленої на ОСОБА_2, випискою по картковому рахунку відповідача.

Як вказує позивач, відповідач належним чином свої зобов'язання за Договором не виконував, кредит в порядку та сумах, зазначених вище, не погашав, у зв'язку із чим, відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на 31.05.2017 року у відповідача виникла заборгованість у розмірі 57463,51 грн., яка складається з 3763,41 грн. заборгованості за кредитом; 46861,94 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; 3625,61 грн. - заборгованості за пенею та комісією; 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 2712,55 грн. штрафу (процентна складова).

Як вбачається з банківської виписки по рахунку за основною картою НОМЕР_1 за період з 01.08.2012 року по 30.04.2016 року відповідач користувався вказаною карткою, знімаючи готівкові кошти, здійснюючи часткове погашення заборгованості по кредиту, зокрема, 28.02.2014 року відбувалося поповнення карткового рахунку відповідачем, 13.04.2014 року було проведено службову операцію (автоматичне погашення простроченої заборгованості (з карти НОМЕР_2 на карту НОМЕР_3) поповнення карткового рахунку у розмірі 6,16грн.; 02.07.2014 року було проведено автоматичне погашення простроченої заборгованості з карти 22**52 у розмірі 12,08 грн.; 25.07.2014 року проведено службову операцію - відміна штрафу за прострочення, кредитна частина Р2Р переводу у розмірі 100,00грн., 28.04.2015 року відбувся перерахунок коштів між рахунками у розмірі 6,15 грн.

Відповідно до наданих банком розрахунків вбачається, що останній платіж ОСОБА_2 в рахунок погашення кредиту було зроблено: 28.02.2014 року в розмірі 300 грн.

Розрахунки за 13.04.2014 року в розмірі 6,16 грн, 02.07.2014 року в розмірі 12,08 грн, 25.07.2014 року в розмірі 100 грн, 28.04.2014 року в розмірі 6,15 грн. є списанням коштів з рахунків боржника (а.с.7-8).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач зробив заяву про застосування позовної давності (а.с.52-56).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки відповідач порушував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, є підстави для стягнення з нього заборгованості за тілом кредиту та відсотками за користування кредитом. При цьому місцевий суд виходив з додержання банком установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника про підвищення процентної ставки, а також погодився з розрахунком заборгованості за відсотками, які були нараховані позивачем за цією підвищеної ставкою після закінчення дії кредитного договору.

Відмовляючи у стягненні пені та штрафів, суд керувався положеннями статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», згідно якої на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Проте, погодитись з висновками суду першої інстанції в повній мірі не можна з огляду на наступне.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповдає.

Так, відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі, та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Апеляційним судом встановлено, що 13 серпня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладено кредитний договір без номера, який складається з Заяви позичальника, Пам'ятки клієнта, Умов та правил надання банківських послуг, а також Тарифів банку.

Підписанням Заяви відповідач підтвердив, що ознайомився та згоден з наданими йому в письмовому вигляді Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, що складають між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с. 11).

На підставі даного договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 3,0 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Під час дії даного кредитного договору кредитний ліміт банком змінювався декілька разів.

При укладенні кредитного договору відповідачу була видана платіжна картка № НОМЕР_1 (дата відкриття-13.08.2012 року, термін дії 04/16), оформлена на ОСОБА_2, якою він користувався, що підтверджено випискою по картковому рахунку відповідача (а.с. 7-9).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Як зазначено в правових позиціях Верховного Суду України, які викладені в постановах від 19.03.2014 р. у справі № 6-14цс14, від 18.06.2014 року у справі №6-61цс14, від 1.10.2014 року у справі № 134 цс14, за договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України).

Оскільки за умовами договору погашення кредиту позичальник мав здійснювати частинами (7% від заборгованості, включаючи плату за користування кредитними коштами у звітному періоді) до 25 числа кожного місяця наступного за звітним, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобовязання, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки, № НОМЕР_1 (дата відкриття -13.08.2012 року, термін дії 04/16), яким є 30.04.2016 року.

Так, розглядаючи справу з урахуванням поданої позивачем заяви про застосування строку позовної давності суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що строк позовної давності не може бути застосований при вирішенні цього спору, оскільки строк дії картки спливає 30.04.2016 року і саме з цієї дати такий строк відраховується, а позов до суду поданий у серпні 2017 року, тобто в межах позовної давності.

З висновком суду першої інстанції в частині відмови у стягненні суми нарахованих штрафів, також слід погодитись, оскільки такий висновок відповідає нормам матеріального права, ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року №1669-VII, де зазначено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам-підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Згідно з Переліком населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженим розпорядженнями Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р та від 02 грудня 2015 року №1275-р, Донецька область, с. Петрівка Добропільського району, місце проживання відповідача, віднесено до вказаного переліку.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було належним чином виконане зобов'язання, взяте ним за договором від 13.08.2012 року, внаслідок чого у позивача виникло право вимоги виконання зобов'язання відповідно до наданого розрахунку.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції у повному обсязі погодитись не можна, оскільки він не в повній мірі відповідає нормам матеріального права, якими врегульовані дані правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203ЦК України)

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Вбачається, що кредитний договір складається із підписаної відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, Пам'ятки клієнта та Тарифів банку. Зміст правочину не суперечить актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства, відповідно до статті 629 ЦК України є обов'язковим для виконання.

Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір та порядок процентів встановлюється договором.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі, що були йому передані позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилами статей 525, 526 і 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст.1056-1 ЦК України в редакції, яка діяла на час укладання договору 13.08.2012 року, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки.

Позивачем не надано доказів того, що позивач відповідно до Умов і Правил укладеного договору у встановлений строк повідомив позичальника про підвищення процентної ставки.

На час укладання договору діючий тариф передбачав стягнення процентів за користування кредитом розмірі 30 %, який збільшенню не підлягав. Саме такі Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, тому подальше збільшення Банком процентної ставки 34,80% з 01.09.2014 року та 43,20% з 01.04.2015 року в односторонньому порядку є необґрунтованим та таким, що суперечить ст. 1056- 1 ЦК України ( в редакції на час укладання договору 13.08.2012 року).

З наданого розрахунку вбачається, що на 31.08.2014 року розмір нарахованих процентів на суму залишку заборгованості 3511,95 грн. із розрахунку 30 % складає 1327,59 грн.

Нарахування процентів за користування кредитом за період з 01.09.2014 року належить проводити з урахуванням 30 % річних із розрахунку 360 днів на рік, що обумовлено при підписанні заяви позичальника. На залишок суми заборгованості 3511,95 грн. за 636 дні заборгованості (01.09.2014 року по 30.04.2016 року - кінцевий термін дії картки) при виплаті 30% річних за користування кредитом за умови 360 днів у році стягненню підлягає сума процентів за користування кредитом 1861,33 грн.

Окрім того, відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1412 цс 16 та від 08 серпня 2017 року у справі № 6-2322 цс16.

Оскільки строк дії кредитного договору відповідає строку дії останньої платіжної картки, який сплив 30 квітня 2016 року, то розмір відсотків за користування кредитом з 01 травня 2016 року по 31 травня 2017 року обчислюється на рівні облікової ставки Національного банку України від суми тіла кредиту 3763,41 грн. та складає за цей період 611,35 грн., виходячи з наступного розрахунку за формулою:

Відсотки = сума боргу * ставка НБУ % / 100% / 365 днів * кількість днів

Розрахунок відсотків за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у розмірі облікової ставки НБУ

Розрахунок відсотків:

Дата Дата Кількість Сума Облікова % у рік Відсотки

початку закінчення днів боргу ставка НБУ

01.05.2016 26.05.2016 26 3763,00 19 19 50,79

27.05.2016 23.06.2016 28 3763,00 18 18 51,82

24.06.2016 28.07.2016 35 3763,00 16,5 16,5 59,38

29.07.2016 15.09.2016 49 3763,00 15,5 15,5 78,09

16.09.2016 27.10.2016 42 3763,00 15 15 64,77

28.10.2016 13.04.2016 168 3763,00 14 14 242,48

14.04.2017 25.05.2017 42 3763,00 13 13 56,29

26.05.2017 31.05.2017 6 3763,00 12,5 12,5 7,73

Всього: 611,35 грн.

Так, відсотки за ставкою НБУ за несвоєчасне виконання зобов'язань за вказаний період складає 611,35 гривень.

З урахуванням викладеного розмір заборгованості за процентами за весь період складає 3800,27грн. (1327,59. сума відсотків по 31.08.2014р. + 1861,33 грн. сума відсотків з 01.09.2014 по 30.04.2016 р. = сума відсотків за обліковою ставкою НБУ 611,35 гривень з 01.05.2016 року по 31.05.2017 року.)

Так, суд першої інстанції не застосував відносно відповідача норми вищевказаного закону та неправомірно визначив до стягнення підвищеної відсоткової ставки, яка змінювалась без згоди відповідача у зазначені періоди, а також стягнення відсотків після закінчення строку дії картки у розмірі зазначеному позивачем, яка є більшою ніж розмір облікової ставки НБУ. В цій частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні із стягненням меншої суми відсотків, відповідно до приведеного вище розрахунку.

Так, стягненню на користь позивача підлягає заборгованість за кредитним договором б/н від 13.08.2012 року в загальному розмірі 7563 ( сім тисяч п'ятсот шістдесят три) грн. 68 коп., із яких: 3763 (три тисячі сімсот шістдесят три) грн. 41 коп. заборгованість за кредитом; 3800 (три тисячі вісімсот) грн. 27 коп. - заборгованість за відсотками. В іншій частині позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, ухвалюючи нове рішення в частині стягнення заборгованості з відповідача, апеляційний суд вважає за необхідне змінити рішення суду в частині стягнення понесених витрат по сплаті судового збору, стягнувши з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 247,16 гривень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1 частини 6 ст. 19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, відповідно до п. 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України постанова апеляційного суду у цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 13 жовтня 2017 року в частині стягнення заборгованості змінити.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 13.08.2012 року у загальному розмірі 7563 ( сім тисяч п'ятсот шістдесят три) грн. 68 коп., із яких: 3763 ( три тисячі сімсот шістдесят три) грн. 41 коп. заборгованість за кредитом; 3800 (три тисячі вісімсот) грн. 27 коп. - заборгованість за відсотками.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» судовий збір в сумі 247,16 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне рішення складено 17 вересня 2018 року.

Судді: