АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1352/18Головуючий у 1-й інстанції Пироженко В.Д. Доповідач в апеляційній інстанції Фетісова Т.Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2018 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів цивільної палати:

судді-доповідача Фетісової Т.Л.

суддів Бородійчука В.Г., Бабенко В.М.

секретар Анкудінова О.І.

учасники справи:

позивач (скаржник) - ОСОБА_3,

відповідачі - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа - територіальний сервісний центр №7141

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 11.06.2018 (ухвалене о 17 год. 11 хв. у залі судових засідань Соснівського районного суду, повний текст складено 18.06.2018, суддя в суді першої інстанції - Пироженко В.Д.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору: територіальний сервісний центр №7141, про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації транспортних засобів та визнання права власності на транспортні засоби, :

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 31.10.2017 звернулася до суду з позовом, яким просила згідно заяви про зміну позовних вимог:

- 1) визнати недійсним договір купівлі продажу №7141/2017/514168 транспортного засобу ЗАЗ 110557, VIN НОМЕР_5 від 24.06.2017;

- 2) визнати недійсним договір купівлі продажу №7141/2017/513885 транспортного засобу FORD TRANSIT CONECT, VIN НОМЕР_6 від 24.06.2017;

- 3) скасувати державну реєстрацію транспортного засобу ЗАЗ 110557, VIN НОМЕР_5 від 24.06.2017;

- 4) скасувати державну реєстрацію транспортного засобу FORD TRANSIT CONECT, VIN НОМЕР_6 від 24.06.2017;

- 5) виділити ОСОБА_5 у власність ? частину автомобіля ЗАЗ 110557, VIN НОМЕР_5 із спільного майна подружжя;

- 6) виділити ОСОБА_5 у власність ? частину автомобіля FORD TRANSIT CONECT, VIN НОМЕР_6 із спільного майна подружжя;

- 7) звернути стягнення на ? частину автомобіля ЗАЗ 110557, VIN НОМЕР_5, виділених у власність ОСОБА_5 із спільної сумісної власності подружжя, визнавши за нею право власності на належну ОСОБА_5 ? частину автомобіля ЗАЗ 110557, VIN НОМЕР_5, що еквівалентно 5500,00 гривням в рахунок погашення боргу за рішенням Черкаського районного суду Черкаської області 29.03.2017 по справі №707/1963/15-ц;

- 8) звернути стягнення на ? частини автомобіля FORD TRANSIT CONECT, VIN НОМЕР_6 виділених y власність ОСОБА_5 із спільної сумісної власності подружжя, визнавши за нею, право власності на належну ОСОБА_5 1 / 2 частину автомобіля FORD TRANSIT CONECT, VIN НОМЕР_6, що еквівалентно 89042,53 гривням в рахунок погашення боргу за рішенням Черкаського районного суду Черкаської області 29.03.2017 по справі №707/1963/15-ц;

- 9) виділити ОСОБА_4 у власність 1 / 2 частину автомобіля ЗАЗ 110557, VIN НОМЕР_5 із спільного майна подружжя;

- 10) виділити ОСОБА_4 у власність 1 / 2 частину автомобіля FORD TRANSIT CONECT, VIN НОМЕР_6 із спільного майна подружжя;

- 11) звернути стягнення на 1/2 частину автомобіля ЗАЗ 110557, VIN НОМЕР_5, виділених у власність ОСОБА_4 із спільної сумісної власності подружжя, визнавши за нею, право власності на належну ОСОБА_4 1 / 2 частину автомобіля ЗАЗ 110557, VIN НОМЕР_5, що еквівалентно 5500,00 гривням в рахунок погашення боргу за рішенням Черкаського районного суду Черкаської області 29.03.2017 по справі №707/1963/15-ц;

-12) звернути стягнення на 1 / 2 частину автомобіля FORD TRANSIT CONECT, VIN НОМЕР_6 виділених y власність ОСОБА_4 із спільної сумісної власності подружжя, визнавши за нею право власності на належну ОСОБА_4 1 / 2 частину автомобіля FORD TRANSIT CONECT, VIN НОМЕР_6, що еквівалентно 89042,53 гривням в рахунок погашення боргу за рішенням Черкаського районного суду Черкаської області 29.03.2017 по справі №707/1963/15-ц.

В обґрунтування вказала на те, що рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 29.03.2017 стягнуто з ОСОБА_5 на її користь борг за договором позики від 04.07.2011 в сумі 203400,00 грн., проценти за позикою в сумі 146968,70 грн., а також 3% річних від простроченої суми за останні 5 років, в сумі 30510,00 грн., а всього 380878,70 грн.

06.06.2017 позивачу стало відомо, що в Соснівському районному суді м. Черкаси призначено розгляд цивільної справи №712/5805/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя. Ознайомившись із матеріалами вказаної справи їй стало відомо, що предметом спору зазначеної справи є лише автомобіль Мерседес-Бенц (фургон) 1994 року випуску, модель 410Д, д.н.з. НОМЕР_7, та причіп легковий 2014 року випуску, марка ПГМФ, модель 8304-02, д.н.з. НОМЕР_1, по яких здійснюється стягнення в порядку виконання вказаного рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 29.03.2017.

Натомість в позовній заяві ОСОБА_4 замовчаний той факт, що спільним майном подружжя є також автомобіль Форд «Транзіт», д.н.з. НОМЕР_2, приблизна вартість 7500,00 доларів США, що становить 201525,00 грн., та автомобіль ЗАЗ 11055 «Таврія-пікап», д.н.з. НОМЕР_4, приблизна вартість 1600,00 доларів США, що становить 42992,00 грн., які придбані за час шлюбу і зареєстровані за ОСОБА_4 Оскільки в позові ОСОБА_4 вирішується питання лише щодо частини спільного майна подружжя, то вважає, що такий позов спрямований на те, щоб унеможливити виконання згаданого рішення суду від 29.03.2017, що є порушенням її прав як стягувача (кредитора).

Також позивачу стало відомо, що 24.06.2017 відповідно до договорів, укладених в ТСЦ №7141/2017/514168, ОСОБА_4 відчужила автомобіль ЗАЗ 11055, д.н.з. НОМЕР_4, та Форд «Транзіт», д.н.з. НОМЕР_2, ОСОБА_6 Однак, наміру створення правових наслідків за даними договорами у ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не було, оскільки з моменту відчуження і до цього часу ОСОБА_4 та ОСОБА_5, як користувалися так і користуються даними автомобілями. Вважає, що відчуження вказаних автомобілів було здійснено з метою недопущення їх поділу в суді як спільного майна подружжя та унеможливлення виконання рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 29.03.2017 про стягнення з ОСОБА_5 380878,70 грн.

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 11.06.2018 позовні вимоги у справі задоволено частково та визнано недійсним договір купівлі-продажу №7141/2017/514168 транспортного засобу ЗАЗ 110557, укладений 24.06.2017 між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, та договір купівлі-продажу №7141/2017/513885 транспортного засобу FORD TRANSIT CONECT, VIN НОМЕР_6, укладений 24.06.2017 між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 Вирішено здійснити перереєстрацію вказаних автомобілі з ОСОБА_6 на ОСОБА_4 Виділено ОСОБА_5 у власність 1 / 2 частину автомобіля ЗАЗ 110557 та 1 / 2 частину автомобіля FORD TRANSIT CONECT із спільного майна подружжя. Виділено ОСОБА_4 у власність 1 / 2 частину автомобіля ЗАЗ 110557 та 1 / 2 частину автомобіля FORD TRANSIT CONECT із спільного майна подружжя. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь держави судовий збір в сумі по 904,57 грн. з кожного.

При цьому, задовольняючи частину позовних вимог у справі, суд виходив із того, що правочини на відчуження автомобілів були фіктивними, так як укладалися для того, щоб унеможливити звернення стягнення на вказане майно, а не для переходу права власності на автомобілі, що є підставою для визнання їх недійсними та скасування державної реєстрації транспортних засобів, яка проведена згідно цих договорів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на майно, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_3 не довела перед судом той факт, що боржник ОСОБА_5 брав у неї кошти в борг саме в інтересах сім'ї, а не для здійснення підприємницької діяльності, що унеможливлює звернення стягнення на спільне майно подружжя відповідачів у справі. У зверненні стягнення на належну відповідачу ОСОБА_5.1/2 частину рухомого майна судом першої інтанції було відмовлено з тих підстав, що вирішення даного питання згідно до закону відноситься до компетенції державного виконавця в межах здійснення виконавчого повадження по виконанню рішення суду, яким з ОСОБА_5 як боржника на користь позивачки стягнуто борг за дорвром позики,відповідно,суд прийшов до висновку про те, що в цій частині вимог позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав.

Крім того, ухвалою Соснівського районного суду міста Черкаси від 22.06.2018 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог, у задоволенні яких судом відмовлено, та стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат та на користь державного бюджету судового збору, позивач подала 20.07.2018 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, просить рішення суду першої інстанції у вказаній вище частині скасувати та задовольнити її вимоги в повному обсязі.

Скаржник вказує на доводи, аналогічні викладеним у позовній заяві, та на те, що постановою апеляційного суду від 22.02.2018 у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ встановлено, що при поділі спільного майна подружжя між сторонами справи був відсутній спір, а позов заявлено з метою виведення арештованого майна з-під арешту. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 при розгляді справи вказали на те, що автомобілі ЗАЗ 110557 та FORD TRANSIT були придбані за рахунок коштів від здійснення підприємницької діяльності ОСОБА_5, оскільки на момент їх придбання ОСОБА_4 підприємницьку діяльність не здійснювала. Борг ОСОБА_5 перед скаржником виник з договору позики коштів, які він використовував для ведення підприємницької діяльності. Оскільки позичені кошти використані в інтересах сім'ї відповідачів, обов'язок по їх поверненню позивачу є солідарним (тобто необхідно для погашення боргу перед позивачем звернути стягнення на 1/ 2 частину спірних автомобілів яка належить кожному з боржників).

Також скаржник вважає, що суд першої інстанції помилково не задовольнив її клопотання про відшкодування за рахунок відповідачів понесених нею судових витрат та невірно визначив суму судового збору, яку слід стягнути з відповідачів до державного бюджету.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачами суду не надано.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Таким чином згідно вимог апеляційної скарги ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції в цій справі в апеляційному порядку переглядається стосовно вирішення позовних вимог про звернення стягнення на ? частину автомобіля ЗАЗ 110557, виділену у власність ОСОБА_5, для погашення боргу перед позивачем; звернення стягнення на ? частини автомобіля FORD TRANSIT CONECT, виділену y власність ОСОБА_5, для погашення боргу перед позивачем; звернення стягнення на ? частину автомобіля ЗАЗ 110557, виділену у власність ОСОБА_4, для погашення боргу перед позивачем; звернення стягнення на ? частини автомобіля FORD TRANSIT CONECT, виділену y власність ОСОБА_4, для погашення боргу перед позивачем, а також стосовно вирішення питання про відшкодування за рахунок відповідачів судових витрат позивача та стягнення з відповідачів до державного бюджету судового збору.

Згідно положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

При розгляді справи встановлено, що рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 29.03.2017 стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 04.07.2011 в сумі 203400,00 грн., проценти за позикою в сумі 146968,70 грн., а також 3% річних від простроченої суми за останніх 5 років, в сумі 30510,00 грн., а всього 380878,70 грн.

Цим рішенням суду встановлено, що відповідно до розписки, складеної ОСОБА_5 та ОСОБА_7 04.07.2011, ОСОБА_3 надала позику у розмірі 20000,00 доларів США, під відсотки терміном на шість місяців. Оскільки кошти в розмірі 7500,00 доларів США ОСОБА_5 не було повернуто ОСОБА_3, було винесено зазначене рішення суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, постановою апеляційного суду Черкаської області від 22.02.2018 у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_3, про розподіл спільного майна подружжя, та позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ у задоволенні всіх позовних вимог відмовлено.

Відповідно до договору купівлі-продажу № 7141/2016/036451 від 30.08.2016 ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_8 автомобіль ЗАЗ, модель 110557, номерний знак НОМЕР_4, який в подальшому був проданий ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу №7141/2017/514168 транспортного засобу від 24.06.2017.

Крім того, відповідно до договору купівлі-продажу 7141/2017/513885 транспортного засобу від 24.06.2017 ОСОБА_4 продала ОСОБА_6 автомобіль FORD TRANSIT CONECT, VIN НОМЕР_6, номерний знак НОМЕР_2.

Згідно правової позиції ВСУ від 19.10.2016 у справі №6-1873цс16 відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 5 ст. 203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняють фіктивний правочин, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент) укладання угоди іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників, правочину.

Далі, згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Враховуючи той факт, що автомобілі Форд «Транзіт» та «Таврія - пікап» були придбані відповідачами під час шлюбу, тому вони є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, вказані договори купівлі-продажу укладено після ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості на користь ОСОБА_3, що свідчить про те, що їх спрямуванням є забезпечення формального переходу права власності на майно від боржника, щоб це майно не стало предметом стягнення для погашення заборгованості перед кредитором продавця.

Вказані обставини та норми законодавства стали підставами для визнання відповідних договорів недійсними, скасування державної реєстрації транспортних засобів, яка вчинена на підставі цих договорів та поділу спірних автомобілів як спільного майна подружжя із визначенням кожному з відповідачів по 1 / 2 частині кожного з автомобілів.

Зазначені висновки суду першої інстанції скаржником не оспорюються.

Далі, як вірно вказав суд першої інстанції, ст. 371 ЦК України передбачено, що кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 366 ЦК України встановлено, що кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 366 ЦК України у разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

Оскільки позивачка всупереч вищевикладеним вимогам закону посить звернути стягнення на виділене відповідачу ОСОБА_5 майно з визнанням за нею права вланості на майно без дотримання певного визанченого законом порядку його вирішення, тому колегія суддів погоджується з думкою суду першої інтанції про те, що в даному випадку позивачем невірно обрано спосіб захисту, а вирішення питання про звернення стягнення на виділену із спільної сумісної власності частку рухомого майна боржника повинно вирішуватися державним виконавцем в межах здійснення виконавчого повадження по виконанню рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 29.03.2017 року про стягнення з ОСОБА_5 боргу за договром позики.

Далі, відповідно до вимог ст.73 СК України, за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Стягнення може бути накладено і на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя лише у випадку, якщо судом буде встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержано за договором, використано на її потреби.

Проте, як встановлено судом та не спростовано скаржником, борг перед позивачем у цій справі, який рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 29.03.2017 стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, виник у відповідача ОСОБА_5 внаслідок здійснення ним підприємницької діяльності, а не внаслідок одержання ним у борг коштів в інтересах його сім'ї, отже підстав для звернення стягнення на виділену ОСОБА_4 із спільної сумісної власності подружжя 1/2 частину рухомого майна у даному випадку немає.

При цьому апеляційний суд, дослідивши доводи скаржника, прийшов до висновку про те, що вони не містять обставин, які б свідчили про укладення ОСОБА_5 з позивачем договору позики, кошти від якого були використані в інтересах його спільної з ОСОБА_4 сім'ї, а не для здійснення підприємницької діяльності.

Далі, надаючи оцінку апеляційним доводам про невірне вирішення судом першої інстанції питання про відшкодування судових витрат скаржника на оплату правничої допомоги, апеляційний суд враховує таке.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 3, 6, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно до вимог частини восьмої вищевказаної норми права вбачається, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до положень п.48 постанови Пленуму ВССУ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У даному випадку у матеріалах справи наявний розрахунок витрат на правову допомогу, договір про надання правової допомоги, акт прийому-передачі послуг за договором про надання правової допомоги у суді першої інтанції, рахунок на оплату послуг. Однак доказ того, що скаржник фактично здійснила оплату за надану їй правову допомогу у суді першої інтанції (квитанція про одержання коштів від ОСОБА_3 тощо) на суму 38902,35 грн., про стягнення яких вказано у апеляційній скарзі, апелянтом було подано лише під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, а саме лише 27.08.2018 від ОСОБА_3 до апеляційного суду надійшла заява до якої долучено квитанцію від 13.06.2018 про оплату витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції на суму 38905,35 грн.

З системного аналізу викладених вище норм права слідує, що до розподілу між сторонами справи підлягають витрати на правничу допомогу, які фактично понесено та документально підтверджено, що в даному випадку не мало місця, адже скаржник не надала судуд першої інтанції доказів у підтвердження проведеної сплати коштів за правничу допомогу.

Більш того, апеляційний суд враховує, що у поданій ним скарзі апелянт не оскаржує ухвалу Соснівського районного суду міста Черкаси від 22.06.2018 про відмову у задоволенні заяви про стягнення судових витрат, якою судом першої інстанції було відмовлено в задоленні заяви позивачки про розподіл понесених нею судових витрат на правову допомогу на суму 38905,35 грн. При цьому, звертаючись до суду з вказаною заявою, ОСОБА_3 і до цієї заяви суду першої інтанції квитанцію від 13.06.2018 про оплату витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції на суму 38905,35 грн. на розгляд не надавала.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Проаналізувавши вищевикладене колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 11.06.2018 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Так як по суті позовних вимог апеляційний суд рішення суду першої інстанції не змінював, витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді за апеляційною скаргою ОСОБА_3 слід віднести на рахунок державного бюджету.

Відповідно, оскільки по результатам апеляційного розгляду вимоги скаржника стосовно вирішення позову залишено без задоволення, підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених скаржником в апеляційному суді, не має.

Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України судові витрати за розгляд даної справи в суді апеляційної інстанції віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу - відхилити .

Рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 11.06.2018 у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог щодо переметав спору: територіальний сервісний центр №7141, про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації транспортних засобів та визнання права власності на транспортні засоби - залишити без змін.

Судові витрати за розгляд даної справи в суді апеляційної інстанції віднести на рахунок держави.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 14 вересня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді