Справа № 734/3183/17 Провадження № 22-ц/795/367/2018 Головуючий у I інстанції - Іванюк Т. І. Доповідач - Губар В. С.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Кузюри Л.В., Онищенко О.І.

із секретарем судового засідання - Шапко В.М.

Позивач - ОСОБА_2

Відповідачі - ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 17 січня 2018 року, суддя Іванюк Т.І.; місце ухвалення і дата складання повного тексту: 22 січня 2018 року, м. Козелець,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у володінні та користуванні домоволодінням та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, шляхом звільнення від сторонніх осіб - ОСОБА_4 та членів її сім'ї та виселити з домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_5 разом з членами її сім'ї без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалась на те, що вона є власником 2/3 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, а іншому співвласнику ОСОБА_3 належить 1/3 частина вказаного житлового будинку. Вказує, що ОСОБА_3 спільним домоволодінням не користується та не проживає, його утримання не здійснює, а лише порушує її права як співвласника.

Як зазначає позивач, у березні 2017 року ОСОБА_3 без погодження з нею надала дозвіл на проживання та користування частиною будинку ОСОБА_4 з родиною, які самовільно встановили межі присадибної земельної ділянки, змінили проходи до будинку та господарських будівель, систематично порушують правила добросусідства, громадський порядок, погрожують їй розправою, що унеможливлює нормальне проживання у будинку.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 17 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_3 усунути перешкоди у володінні та користуванні ОСОБА_2 домоволодінням та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, шляхом звільнення від сторонніх осіб - ОСОБА_4 та членів її сім'ї.

Виселено з домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_5 разом з членами її сім'ї без надання іншого житлового приміщення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції усупереч положенням ст.ст. 1, 2, 4, 5, 10 ЦПК України розглянув справу у відсутність відповідачів, чим позбавив їх можливості надати додаткові та письмові докази, можливості заявити клопотання, а також у зв'язку із набранням чинності нової редакції Цивільного процесуального кодексу України не ухвалив розглядати справу в порядку загального позовного провадження та не призначив підготовче судове засідання.

Як зазначає апелянт, судом першої інстанції не взято уваги, що між сторонами склався порядок користування спірним будинком і земельною ділянкою, тому вважає, що посилання позивача на перешкоди у користуванні спільним двором внаслідок встановлення паркану без її, позивача, згоди не підтверджені ніякими доказами відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України. На думку апелянта, для підтвердження своїх вимог позивач мала надати висновок експертизи, який би підтвердив наявність перешкод у користуванні спільною земельною ділянкою.

ОСОБА_3 посилається на те, що вона, як власник 1/3 частини будинку, відповідно до ст. 383 ЦК України має право дозволити ОСОБА_4 проживати в належній їй, ОСОБА_3, частині будинку.

Апелянт стверджує, що позовні вимоги про виселення зі спірного домоволодіння ОСОБА_4 з членами її сім'ї задоволенню н підлягають, враховуючи положення ст.ст. 156, 157 ЖК України та ст. 33 Конституції України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити без змін рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 17 січня 2018 року, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 - без задоволення.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання апеляційного суду не з»явилися, про час і місце розгляду справи належним чином сповіщені, що документально підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Оскільки, відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторони, належним чином повідомленої про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, та враховуючи положення ст.ст. 130, 131 ЦПК України, апеляційний суд ухвалив розглядати справу у відсутність учасників справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та її представника, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що виселеними з житлового приміщення можуть бути особи, що зайняли це житло, вселилися та проживають в ньому без будь-яких правових підстав, за відсутності права власності на нього чи права користування ним, а тому оскільки правові підстави для проживання у будинку АДРЕСА_1 у відповідача ОСОБА_4 та її сім'ї відсутні, ОСОБА_4 та члени її сімї підлягають виселенню.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення частин 1 та 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне.

На підставі договору купівлі-продажу від 08 серпня 1991 року та договору дарування частини житлового будинку з надвірними будівлями від 03 серпня 2011 року ОСОБА_2 є власником 2/3 частини житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 3-6).

ОСОБА_3 є власником 1/3 частки цього ж будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 жовтня 2012 року (а.с. 8).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 05.11.2013 року та із свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.11.2013 року убачається, що земельна ділянка площею 0,1 га по АДРЕСА_1 із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка) знаходиться у спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 10).

Як встановлено апеляційним судом і не заперечується учасниками судового розгляду справи, реального розподілу житлового будинку та земельної ділянки відповідно до часток у праві власності між співвласниками не проводилось.

Апеляційним судом встановлено, що в спірному будинку зареєстрована та проживає ОСОБА_2, а ОСОБА_3 зареєстровна, але не проживає, проте натомість в належній ОСОБА_3 частині будинку, проживає, але не зареєтрована, ОСОБА_4, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 13 червня 2017 року та актом обстеження від 11 жовтня 2017 року.Зазначені обставини в апеляційному суді ніким не спростовувались і не заперечувались.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 просила виселити ОСОБА_4 з членами її сім'ї, оскільки ОСОБА_4 та члени її сім'ї самовільно встановили паркан та на власний розсуд встановили межі присадибної земельної ділянки, змінили проходи до будинку та господарських будівель, систематично порушують правила добросусідства, громадський порядок, погрожують їй, ОСОБА_2, розправою, що унеможливлює нормальне проживання у будинку.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що між сторонами склалися вкрай неприязнені стосунки, у зв'язку із чим в добровільному порядку згоди щодо користування земельною ділянкою, що знаходиться у спільній сумісній власності, сторони та спірним житловим будинком з надвірними спорудами та господарськими будівлями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 досягнути не можуть.

Судом встановлено, що актом від 18 серпня 2017 року, складеним за результатами перевірки письмового звернення ОСОБА_2 щодо проведення ОСОБА_3 будівельних робіт нової огорожі, встановлено факт самовільного зайняття земель комунальної власності площею 18,45 кв.м та зобов'язано ОСОБА_3 перенести огорожу у відповідність до існуючих документів (а.с. 13). Проте, на час вирішення справи зазначені порушення ОСОБА_3 не усунуто і факт самочинного зведення огорожі на земельній ділянці, що перебуває у спільній сумісній власності, ОСОБА_3 в апеляційному суді не спростувала.

Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Згідно з частинами першою-третьою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Здійснення права спільної часткової власності визначено положеннями статті 358 ЦК України, відповідно до яких право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).

Частиною 1 с т. 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Згідно до ст.ст. 150, 156 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Зважаючи на вищенаведені норми та оцінивши обставини справи в сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про правильність прийнятого судом першої інстанції рішення про виселення ОСОБА_4 та членів її сім»ї із спірного будинку на підставі положень ст. 109 ЖК України, оскільки остання не відносяться до членів сім'ї співвласника спірного приміщення ОСОБА_3 та створює своїм проживанням в ньому перешкоди позивачу у володінні належним їй житлом.

Апеляційний суд також враховує, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

Зважаючи на те, що позивач, як співвласник житлового будинку, своєї згоди на вселення ОСОБА_4 не надавала, частка ОСОБА_3 в натурі не виділялася, висновки суду першої інстанції про порушення житлових прав ОСОБА_2 як співвласника будинку та необхідність судового захисту її порушених прав права, відповідають вимогам закону і фактичним обставинам справи.

Відтак, апеляційний суд вважає правильним рішення суду про необхідність виселення відповідача зі спірного будинку, зважаючи на те, що частки співвласників в натурі не виділялися, дане майно має правовий статус об'єкта спільної власності, а тому володіння і користування будинком та земельною ділянкою повинно здійснюватися співвласниками за їхньою згодою. Згоду ОСОБА_2 на проживання в спірному будинку ОСОБА_4 з сім'єю не надавала.

Перевіривши доводи ОСОБА_3, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не містить посилань на відповідні правові підстави, які б безспірно підтвердили необґрунтованість заявлених ОСОБА_2 вимог та неправильність обраного позивачем способу захисту її порушених прав.

Доводи апеляційної скарги, про те, що ОСОБА_4 проживає в спірному будинку на підставі договору оренди житлового приміщення від 03 березня 2017 року, не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом, оскільки зазначений договір належним чином не посвідчений.

Твердження апелянт про те, що суд першої інстанції розглянув справу у відсутність відповідачів, чим порушив норми процесуального права, спростовуються матеріалами справи. Відповідач ОСОБА_4 надала до суду першої інстанції заяву про розгляд справи у її відсутність. Апелянт ОСОБА_3 в судовому засіданні 17 січня 2018 року присутньою була. Окрім того, апеляційний суд враховує, що судом першої інстанції неодноразово відклався розгляд справи і ОСОБА_3 про кожне судове засідання була належним чином повідомлена та мала можливість надати докази.

Враховуючи відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими апелянт обґрунтовував доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи і їм надана вірна юридична оцінка.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 38, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 17 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:Судді: