Справа № 361/4130/16-ц Головуючий у І інстанції Селезньова Т. В.
Провадження № 22-ц/780/2751/18 Доповідач у 2 інстанції Таргоній Д. О.
Категорія 47 12.09.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 вересня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Приходька К.П., Голуб С.А.,

за участі секретаря Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна, визнання права власності,

УСТАНОВИЛА:

у липні 2016 року позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом, в якому просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 (двокімнатна, площею 97,3кв.м, жила площа 44,7кв.м) вартістю 753 677 грн. і в порядку поділу спільного майна визнати за відповідачем право власності на 1/2 частку вказаної квартири.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що спірна квартира придбана за час спільного проживання у шлюбі, однак право власності на квартиру зареєстроване за відповідачем. Після придбання квартири вони за власний кошт зробили ремонт, після чого проживали в ній разом однією сім'єю, не зважаючи на те, що позивач не була зареєстрована в цій квартирі.

Шлюб між сторонами розірвано 12 квітня 2014 року.

Після розірвання шлюбу позивач виїхала за межі України до Італії. На той час відповідач не заперечував, що спірна квартира являється спільним сумісним майном подружжя.

Однак, в кінці травня 2016 року позивачу стало відомо, що відповідач вживає заходів для продажу квартири без відома і дозволу позивача, що і стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2018 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 29/100 часток в квартирі АДРЕСА_1 - як на її частку у спільному сумісному майні з ОСОБА_2; відповідно частку ОСОБА_2 у вказаній квартирі АДРЕСА_1 визначено як 71/100.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача - адвокат ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю. Зокрема, в доводах апеляційної скарги вказує, що в основу постановленого рішення покладені висновки суду, які не відповідають дійсним обставинам справи та не ґрунтуються на всебічному і об'єктивному аналізі обставин справи у сукупності. Обґрунтовуючи скаргу, представник відповідача посилається на доводи, викладені в запереченні на позов, яким, на його думку, суд першої інстанції не дав належної оцінки.

Представник позивача - адвокат ОСОБА_5 направив на адресу суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, зроблених за повного та всебічного дослідження обставин справи.

Заслухавши пояснення представників сторін у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.06.2009 року по 12.04.2014 року.

Згідно договору купівлі-продажу від 14.05.2010 р. - ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_2 купив двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Відповідно до пункту 3 даного договору, продаж вчинено за 561 715 грн., які продавець одержав від покупця повністю до підписання договору; п.8 договору - договір укладається за згодою дружини покупця ОСОБА_3

Як вбачається із договору про переведення боргу від 14.05.2010 р., укладеного між ПАТ «Сведбанк» (банк кредитодавець), ОСОБА_6 (первісний позичальник) і ОСОБА_2 (новий позичальник), за даним договором були переведені на ОСОБА_2 всі права і обов'язки, які виникли у первісного позичальника за договором кредиту № 2615/0308/71-022 від 26.03.2008р., та переведена заборгованість по кредиту становить 561 715 грн., нараховані проценти 2789,45грн.

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно - право власності на квартиру двокімнатну за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано 19.05.2010р. за відповідачем ОСОБА_2, підстава набуття права власності: договір купівлі-продажу від 14.05.2010р.

Згідно висновку про вартість майна від 19.07.2016р. - вартість вказаної квартири на 19.07.2016р. становила 1 507 354 грн. (за курсом долара США до гривні - 24,8566грн.).

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач зазначав, що на придбання спірної квартири АДРЕСА_1 ним були витрачені кошти, отримані від продажу майна, що належало йому на праві приватної власності до укладення шлюбу.

Так, згідно договору купівлі-продажу від 14.05.2010р. ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_6 купив належний продавцю автомобіль ОСОБА_7 2006р.в., р.н.НОМЕР_1, який належить продавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 28.12.2006р., продаж вчинено за 158400грн. (еквівалент 20 000 дол.США на день продажу). Тоді ж, 19.04.2010р. ОСОБА_2 була видана довіреність ОСОБА_6, ОСОБА_8 і ОСОБА_9 на розпорядження і керування даним автомобілем. (а.с. 84-85)

Згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_6 від 23.09.2016р. - він підтвердив, що уклав з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу належної йому як продавцю квартири за адресою м. Бровари, вул. Постишева, 1в/94, що покупець провів повний з ним розрахунок, шляхом передачі йому у власність автомобіля ОСОБА_7 (за договором купівлі-продажу автомобіля від 14.05.2010р.) за ціною 158 400грн. (еквівалент 20000гдоларів США). (а.с. 86)

Згідно попереднього договору від 10.07.2010р., укладеного між ОСОБА_2 (продавець) і ОСОБА_10 (покупець), - сторони домовились про продаж квартири в АДРЕСА_4 за ціною 435000грн. (еквівалент 55000доларів США), договір купівлі-продажу має бути укладений до 25.08.2010р. (а.с. 88-89)

Згідно договору купівлі- продажу від 17.08.2010р., укладеного між ОСОБА_2 (продавець) і ОСОБА_10 (покупець), - ОСОБА_2 була продана належна йому квартира в АДРЕСА_4; п. 1.2 - квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 07.04.2001р.; п.1.3 згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 5.08.2010р. - вартість квартири становить 53641грн.; п. 2.1. - ціна нерухомого майна. що куляється, становить 60 000грн., які повністю сплачені покупцем продавцю до підписання договору, вказана ціна встановлена за згодою сторін, є остаточною і не підлягає змінам.(а.с. 90)

Згідно договору купівлі-продажу від 19.04.2012р., укладеного між ОСОБА_2 (продавець) і ОСОБА_11 (покупець), - ОСОБА_2 продав належну йому квартиру в АДРЕСА_2; п. 1.2 - відчужувана квартира належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Броварської міської ради 24.12.2007р.; п. 2.1. - квартира продається за 270 000 грн., які продавець одержав повністю від покупця до підписання договору.(а.с. 91-92)

Згідно квитанції від 27.04.2012р., платник ОСОБА_2, одержувач платежу АТ «Сведбанк», сума 240 000грн., призначення платежу: поповнення поточного рахунку за договором №2615/0308/71-022 від 26.03.2008р.(а.с. 93)

Згідно наданої АТ «Дельтабанк» відповідачу Виписки по особовому рахунку по кредитному договору №2615/0308/71-022 від 26.03.2008р., укладеному між ним і АТ «Сведбанк», по якому право вимоги 25.05.2012р. було відступлене АТ «Дельтабанк», - в період з 1.01.2013р.- по 30.04.2013р. ОСОБА_2 було внесено на погашення кредиту періодичні платежі в загальній сумі 142650грн. (а.с. 147-152)

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, оцінивши в сукупності надані сторонами докази, дійшов висновку про те, що визначена сторонами у договорі від 14.05.2010 року ціна продажу спірної квартири в розмірі 561 715 грн. була сплачена шляхом погашення кредиту у вказаній сумі. Крім того, встановлено, що на погашення кредиту (тобто в оплаті за придбану спірну квартиру) відповідач ОСОБА_2 27.04.2012р. вніс належні йому особисто кошти, отримані від продажу його особистого майна - квартири № 225 в м. Бровари по вулиці Постишева, 1-в, в розмірі 240 000 грн., а тому відповідна частка в набутій подружжям спірній квартирі пропорційна вказаній сумі особистого внеску відповідача, є його особистою власністю за правилами, встановленими в частині сьомій статі 57 СК України.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Згідно з положеннями статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Суд першої інстанції, надаючи оцінку поданим відповідачем доказам, дійшов вірного висновку про те, що вони не є належними для встановлення факту внесення ОСОБА_2 коштів, отриманих за продаж належних йому на праві власності автомобіля ОСОБА_7 та квартири АДРЕСА_4, як часткової оплати за спірну квартиру.

Так, відповідно до п. 3 укладеного між ОСОБА_13 та ОСОБА_2 договору купівлі - продажу квартири від 14.05.2010 року, продаж квартири вчинено за 561 715 грн. Вказана повністю збігається із розміром заборгованості по кредиту, який було переведено з первісного позичальника - відчужувача спірної квартири на нового позичальника - набувача квартири (561 715грн.) Будь - яких інших доказів, підтверджуючих вартість спірної квартири на час її продажу, сторонами подано суду не було.

Крім того, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність у договорі купівлі-продажу посилань на те, що вказана у договорі ціна продажу є частковою, а реальна ціна є більшою, в тому числі на величину вартості автомобіля, або що вказана сума 561715грн. є частиною ціни квартири, за якою квартира продається.

Судом також вірно встановлено, що оформлення довіреності на розпорядження автомобілем не підтверджує факт його продажу, оскільки матеріали справи не містять доказів щодо державної реєстрації права власності на авто за покупцем ОСОБА_6

Суд також дав вірну оцінку нотаріально посвідченій заяві ОСОБА_6, підтверджуючій факт укладення договору купівлі-продажу автомобіля, яка сама по собі не є договором купівлі-продажу та не спростовує обставин щодо визначення сторонами істотних умов договору купівлі-продажу квартири, зокрема її ціни.

Апеляційний суд також вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо не доведення відповідачем внесення ним коштів, отриманих від продажу квартири АДРЕСА_4, на погашення кредиту за відсутності належних доказів.

Колегія суддів апеляційного суду вважає також необґрунтованими посилання відповідача на те, що грошові кошти, внесені ним з січня 2013 року і до остаточного погашення кредиту, є його особистим майном, оскільки належних та допустимих доказів, підтверджуючих припинення між сторонами спільного проживання та ведення спільного господарства з грудня 2012 року відповідачем не надано.

При цьому, суд першої інстанції вірно виходив з того, що кредит остаточно погашений в квітні 2013року, а шлюб між сторонами розірвано 12.04.2014р., тобто кредит погашений у шлюбі.

Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Як роз'яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Зважаючи на те, що відповідачем у справі доведено факт внесення на погашення кредиту за набуття спірного майна за особисті кошти в розмірі 240 000 гривень, суд першої інстанції, виходячи з вартості квартири 561 715 грн., вірно визначив, що особистий внесок відповідача в спірну квартиру становить 42% від її вартості, відповідно частка квартири, яка належить особисто відповідачу, становить 42/100, а частка, яка набута у спільну власність і є об'єктом спільної сумісної власності подружжя становить 58/100 вказаної квартири.

Враховуючи, що частки подружжя у спільному сумісному майні є рівними, то відповідно частка позивачки має бути визначена у розмірі 29/100.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апелянтом не надано до суду достатніх та допустимих доказів щодо неправомірності висновку суду першої інстанції, тому колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим та таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 263, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Головуючий

Судді: