Постанова

Іменем України

06 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 487/2199/17

провадження № 61-15230св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - державне підприємство «Адміністрація морських портів» в особі Миколаївської філії,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 14 грудня 2017 року складі судді Щербини С. В., та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 07 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Ямкової О. О., Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії (далі - ДП «АМПУ») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що позивач працював на посаді начальника команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» та наказом Миколаївської філії ДП «АМПУ» № 139/о від 23 березня 2017 року був звільнений з займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України за скороченням штату. Підставою звільнення є наказ № 30 від 17 січня 2017 року «Про внесення змін до штатного розпису». Позивач є членом профспілкового комітету, але згоду на його звільнення відповідач від профспілки не отримав, тобто не виконав вимог статті 43 КЗпП України, що є істотнім порушенням трудових прав позивача.

В порушення пункту 4.1.1 колективного договору та статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», відповідач листом не своєчасно, менше ніж за три місяці, повідомив профспілку про причини наступних звільнень 66 посад служби загальної охорони та режиму, у зв'язку зі скороченням штату, при цьому не зазначив інформацію щодо об'єктивних причин звільнення працівників, строки проведення звільнення, заходи, які спрямовані на працевлаштування працівників, а також не виконав обов'язків щодо проведення консультацій з профспілками.

Крім того, частина перша статті 40 КЗпП України передбачає звільнення у випадку змін в організації виробництва і праці, але такі зміни у відповідача не відбулись. Так, між відповідачем та ТОВ «Охоронна компанія «Альфа безпека» було укладено договір про надання послуг з охорони з 12 грудня 2017 року, проте відповідно до вимог статті 10 Закону України «Про морські порти України» передбачено обов'язкове створення та забезпечення функціонування АМПУ загонів охорони морського порту та відповідне питання знаходиться за межами розсуду роботодавця, а тому сторонні організації не наділені чинним законодавством правами загону охорони морського порту, тому можуть здійснювати лише допоміжні функції із забезпечення режиму порту, при цьому згідно Постанови КМУ № 937 від 11 листопада 2015 року охорона майна ДП «АМПУ» може здійснюватися на договірних засадах виключно органами поліції охорони.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просив поновити його на посаді начальника команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму Миколаївської філії ДП «АМПУ»; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2017 року позов задоволено. Поновлено ОСОБА_4 на посаді начальника команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму Миколаївської філії ДП «АМПУ» з 23 березня 2017 року. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_4 50 391,90 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача було проведено відповідачем без дотримання процедури, передбаченої статтями 43, 49-2 КЗпП України, статтями 39, 43 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» тому є підстави для визнання наказу № 139/о від 23 березня 2017 року про звільнення позивача незаконним, а порушене право позивача підлягає відновленню, шляхом його поновлення на роботі на займаній посаді з дня його звільнення, тобто з 23 березня 2017 року. Поновлення позивача на роботі є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, з 23 березня 2017 року по день ухвалення судом рішення 14 грудня 2017 року.

Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 07 лютого 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача відбулося з порушенням закону, а тому відповідно до статті 235 КЗпП України правильно поновив позивача на роботі та стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов'язок надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з'явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення. Відповідач не звертався до профспілки із обґрунтованим письмовим поданням про надання згоди на звільнення позивача, а під час розгляду справи профспілка відмовила у наданні такої згоди з обґрунтуванням причин.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року до Верховного Суду, ДП «Адміністрація морських портів України», посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалені у справі рішення та відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції не досліджено підтверджені належними доказами доводи відповідача щодо повного дотримання вимог законодавства про працю під час звільнення позивача за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Судами неправильно застосовано норми матеріального права, оскільки відповідачем належно виконано вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивача, запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Відповідь профспілки про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору належним чином не аргументована та не містить посилань на правове обґрунтування незаконного звільнення працівника та посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав, в зв'язку з чим, відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» підстави для поновлення працівника на роботі відсутні.

Несвоєчасне повідомлення профспілки про заплановані звільнення згідно статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», пункту 4.1.1 колективного договору та статті 49-4 КЗпП України, не впливають на права конкретного працівника, а відповідач повинен був дотримуватися норм частини другої статті 40, статей 43, 49 КЗпП України.

Крім того, відповідач посилається на те, що підприємство ДП «Адміністрація морських портів України» не є стороною у справі та не може бути боржником у виконавчому провадженні, оскільки по зобов'язанням повинна відповідати Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Миколаївського морського порту).

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої у незміненій частині та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 працював в ДП «Миколаївський морський торговельний порт» та наказом № 7/о від 14 червня 2014 року, у зв'язку з реорганізацією державних підприємств морського транспорту та утворення державного підприємства «Адміністрація морських портів України» за переведенням з ДП «Миколаївський морський торговельний порт» ОСОБА_4 прийнятий з 14 червня 2013 року на посаду командира відділення стрілкової команди ВОХОР.

Наказом № 65/0 від 21 березня 2014 року ОСОБА_4 переміщено на посаду командира відділення стрілкової команди загону загальної охорони служби морської безпеки.

Наказом № 399/о від 16 грудня 2015 року ОСОБА_4 переведено на посаду начальника команди охорони загону загальної охорони служби морської безпеки.

Наказом № 279/о від 23 серпня 2016 року ОСОБА_4 переміщено на посаду начальника команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму.

Наказом тимчасово виконуючого обов'язки начальника Адміністрації Миколаївського морського порту «Про внесення змін до штатного розпису» № 30 від 17 січня 2017 року скорочено із штатного розпису 66 штатних одиниць команди охорони загону загальної охорони служби загальної охорони та режиму з 23 березня 2017 року.

19 січня 2017 року позивача попереджено про наступне вивільнення та запропоновано вакантні посади в Миколаївській філії ДП «АМПУ». Позивач відмовився від зазначеної пропозиції, про що зроблено відповідну відмітку.

Наказом начальника Адміністрації Миколаївського морського порту № 139/о від 23 березня 2017 року позивача звільнено з посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, - за скороченням штату відповідно до наказу № 30 від 17 січня 2017 року «Про внесення змін до штатного розпису».

Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

За частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення, у звязку із змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, при скороченні чисельності або штату вказаною нормою встановлено обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Встановивши, що позивачу не були запропоновані усі наявні на підприємстві вакансії, включаючи 15 відокремлених підрозділів відповідача, і з`являлись протягом двох місяців на цих підприємствах до моменту звільнення (23 березня 2017 року), суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків, що відповідачем не виконано обов'язок, передбачений статтею 49-2 КЗпП України щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з'явилися на підприємстві і які існували на день звільнення.

Крім того, судами встановлено, що позивач є членом професійної спілки працівників морського транспорту Миколаївського морського торговельного порту.

Відповідач не звертався до профспілкового комітету з обґрунтованим письмовим поданням для надання згоди на звільнення відповідача, суд зупинив провадження для отримання рішення Професійної спілки працівників морського транспорту Миколаївського морського торговельного порту.

Суди дали належну оцінку рішенню профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення позивача, отриманого судом на підставі частини 9 статті 43 КЗпП України, та правильно виходили з того, що воно відповідає критеріям обґрунтованості у розумінні частини сьомої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

На підставі належним чином оцінених доказів, суди попередніх інстанції дійшли обґрунтованих висновків, що звільнення позивача відбулося з порушенням його трудових прав та вимог закону, що відповідно до статті 235 КЗпП України є підставою для поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи касаційної скарги відповідача, що відмова профспілки надати згоду на звільнення позивача належним чином не аргументована та не містить посилань на правове обґрунтування незаконного звільнення працівника, спростовуються витягом з протоколу засідання профкому від 19 жовтня 2017 року.

Доводи касаційної скарги, що ДП «АМПУ» не може бути належним відповідачем у справі, оскільки Миколаївська філія ДП «АМПУ» є відокремленим підрозділом підприємства, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки позов заявлено до належного відповідача юридичної особи, яка, згідно Положення про Миколаївську філію ДП «АМПУ», затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України № 184 від 18 квітня 2014 року, несе відповідальність за всіма зобов'язаннями філії, включаючи виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника в разі його незаконного звільнення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 14 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 07 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк