АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2018 року

м. Київ

справа № 759/12156/15-ц

провадження № 22-ц/796/384/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.
Суддів при секретаріКравець В.А., Кулікової С.В., Потапьонок К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Сидоренко Наталії Миколаївни на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року /Головуючий у суді першої інстанції: Уляновська О.В./

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, -

В С Т А Н О В И В:

ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з вимогами, про звернення стягнення в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 4 107 871 грн. 43 коп., на предмет іпотеки, а саме: квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1, шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта Банк». /а.с. 3/

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ &quГо;Дельта Банк&quна; заборгованість за кредитним договором №0 від 31.07.2007 р. у розмірі 4 107 871 грн. 43 коп. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0 від 31.07.2007 р., укладеним між АКБ &quві;УкрСиббанк&q?.,; та ОСОБА_7 звернуто стягнення на предмет іпотеки - АДРЕСА_1. Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої &q?ко;Про виконавче провадження&q?че;, визнавши початкову ціну продажу предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. /а.с. 60-62/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ПАТ «Дельта Банк» Сидоренко Н.М. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду скасувати та постановити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вказав, що на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного між АТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», останній набув статусу нового кредитора за кредитним договором № 0 від 31.07.2017 року, виконання якого забезпечено іпотекою. Звертаючись до суду з позовом, ПАТ «Дельта Банк» було обрано спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність предмета іпотеки, встановлений статтею 37 Закону України «Про іпотеку», згідно якої іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Однак суд, ухвалюючи заочне рішення, визначив спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення аукціону (прилюдних торгів) у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», що порушує права позивача на вибір способу звернення стягнення на предмет застави, у зв'язку з чим, вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі заявлених ПАТ «Дельта Банк» позовних вимог.

ОСОБА_7 своїм правом, згідно ст. 360 ЦПК України, не скористалася, відзиву на апеляційну скаргу не подала.

Сторони в судове засідання не з'явилися, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України, ч. 6 ст. 147 ЗУ &q?ол;Про судоустрій і статус суддів&qu&q;, п. 3 Розділу XII Перехідних положень ЗУ &qu3 ;Про судоустрій і статус суддів&qu&q; до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення скасуванню з ухваленням нового рішення, на підставі наступного.

Судом встановлено, що 31.07.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком &q?ни;УкрСиббанк&quін; та ОСОБА_7 було укладено Договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до п. 1.1. якого Банк зобов'язується надати Позичальнику кредитні кошти /кредит/ в іноземній валюті, долар США в сумі 100 000 дол. США, що дорівнює еквіваленту 505 000 грн. 00 коп. за курсом НБУ на день укладення Договору, а Позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти /кредит/ та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному Договорі. /а.с. 3-6/

Згідно з п. 1.2.2.зазначеного Договору, Позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку №1 до Договору /якщо Сторонами визначено такий графік погашення та укладено Додаток №1 до Договору/, але в будь-якому випадку не пізніше 31.07.2028 р., якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього Договору та/або згідно умов відповідної угоди Сторін.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Кредитним договором, 31.07.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком &q?ж ;УкрСиббанк&q?ме; /Іпотекодержатель/ та ОСОБА_7 /Іпотекодавець/ укладено Договір іпотеки № 60168 /зі змінами/, згідно умов якого Іпотекодавець передає у іпотеку нерухоме майно - двокімнатну квартиру, загальною площею - 46,90 кв.м., житловою площею - 28,10 кв.м., що належить Іпотекодавцю на праві власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. /а.с. 18-20/.

Відповідно до п. 5.1. вказаного Договору, сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на Предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснююється відповідно до застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі. Іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на Предмет іпотеки:

- передачу Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку»;

- право Іпотекодержателя від свого імені продати Предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-прождажу у порядку, встановленому ст. 38 ЗУ «Про іпотеку».

08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до виписки з якого та витягу з Додатку № 1 відступлено право вимоги за боржника ОСОБА_7 /а.с. 23-24/.

14.07.2015 року на адресу ОСОБА_7 направлено лист-вимогу щодо виконання зобов'язання за Кредитним договором /а.с. 22, зворот/

Станом на 30.06.2015 року ОСОБА_7 умов кредитного договору в повному обсязі невиконано, заборгованність останньої за Кредитним договором становить 4107871 грн. 43 коп., з яких: сума заборгованності за кредитом - 1954883 грн. 28 коп., сума заборгованості за відсотками - 1732158 грн. 31 коп., пеня - 393177 грн. 18 коп., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу - 1667 грн. 00 коп, сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по відсотках - 25985 грн. 66 коп. /а.с. 21/.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції керувався ч.1 ст. 1054 ЦК України про те, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти; ст. 599 ЦК України про те, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про іпотеку» про те, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання; ч. 1, 3 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» про те, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з

договором про задоволення вимог іпотекодержателя; п.п. 9, 37, 41 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» про те, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України &qute;Про іпотеку&qug:; про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. При вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Встановивши наявність права у ПАТ «Дельта Банк», який є правонаступником ПАТ «УкрСиббанк» на звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції вважав за можливе визначити відмінний від заявленого позивачем спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої ЗУ «Про виконавче провадження», визнавши початкову ціну продажу предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночноїдіяльності/незалежним судом експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчий дій.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Стаття 3 ЦПК України /в ред. на дату ухвалення оскаржуваного рішення/ визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст. 11 ЦПК України /в ред. на дату ухвалення оскаржуваного рішення/, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таким чином, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає суб'єктний склад сторін спору, заявляючи свої вимоги до тієї особи, яка призвела до порушення такого права, а також обирає спосіб судового захисту своїх прав та інтересів.

Разом з тим, суд першої інстанції, визначаючи відмінній від заявленого позивачем спосіб судового захисту, не врахував, що правом такого вибору наділений виключно позивач /частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК /, з огляду на що, доводи апеляційної скарги про те, що суд вийшов за межі заявлених позовних вимог, є обґрунтованими.

Разом з тим, перевіряючи правомірність обраного позивачем способу захисту порушеного права про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, колегія суддів вважає на необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про іпотеку» в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установленихіпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконанняосновного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 ЗУ «Про іпотеку» визначає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом чітко визначено три способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання: судовий /на підставі рішення суду/ та два позасудові, а саме на підставі виконавчого напису нотаріуса та відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предметіпотеки.

Договірпро задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 ЗУ «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Так, у Договорі іпотеки № 60168 від 31.07.2007 року, сторонами узгоджено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, у відповідності до ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», а також те, що у разі застосування передачі Предмету іпотеки у власність Іпотекодержателя як способу як способу задоволення вимог Іпотекодержателя /абз. 2 ч. 3 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку»/ даний договір є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на Предмет Іпотеки /пункт 5 «Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя»/

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 року у справі № 6-1851цс15 та підстав для відступлення від нього Велика Палата Верхового Суду у постанові № 14-38цс18 від 21.03.2018 року не встановила.

Зважаючи на вищевикладене, заявляючи вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем право власності на обтяжене іпотекою майно, позивачем не враховано, як положення укладеного Договору іпотеки, так і те, що вказаний спосіб захисту є позасудовим і не передбачений як спосіб захисту права шляхом звернення до суду ні статтею 16 ЦК України /в ред. на дату звернення до суду з позовною заявою/, ні ЗУ «Про іпотеку», ні договором укладеним між сторонами, з огляду на що доводи апеляційної скарги у відповідній частині є безпідставними, а підстав для задоволення заявлених позовних вимог в ході апеляційного розгляду справи колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що, у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України, судове рішення по справі підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» Сидоренко Наталії Миколаївни на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року - задовольнити частково.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року - скасувати.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність - відмовити.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: