Справа №613/49/17 Провадження № 2/613/16/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2018 року Богодухівський районний суд Харківської області у складі

головуючого судді Шалімова Д.В.,

за участю секретаря Герасимюк Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Богодухові цивільну справу №613/49/17, провадження № 2/613/16/18 за позовом ОСОБА_1, представник позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_3, представник відповідача ОСОБА_4, третя особа: Сектор державної реєстрації Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області , про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на ? частину будинку,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на ? частину будинку до ОСОБА_3, третя особа: Сектор державної реєстрації Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області, в якому просить: встановити факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 31 липня 2002 року по 21 червня 2007 року, визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку та господарських приміщень, розташованих за адресою: вул. Набережна, 1 смт. Шарівка Богодухівського району Харківської області, стягнути з відповідача судові витрати.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що вони з відповідачем проживали разом з листопада 1992 року. 23 липня 1993 року між ними було зареєстровано шлюб у Шарівській селищній раді Богодухівського району Харківської області. Від шлюбу у них є діти, які на даний час повнолітні. У липні 2002 року позивач та відповідач розлучилися, однак продовжували проживати разом у смт. Шарівка, спочатку по вул. Миру, 17, а потім по вул. Набережна, 1. При цьому вони вели спільний бюджет і спільне господарство. 21 червня 2007 року вони з відповідачем знову зареєстрували шлюб у Шарівській селищній раді. Під час спільного проживання вони з ОСОБА_3 за спільні кошти придбали будинок за адресою: вул. Набережна, 1 смт. Шарівка Богодухівського району Харківської області. Договір купівлі продажу будинку був посвідчений приватним нотаріусом Богодухівського районного нотаріального округу 29 грудня 2005 року. У договорі купівлі продажу покупцем та власником будинку було записано відповідача, і він же зареєстрував право власності на будинок у КП « Богодухівське БТІ». Позивач та відповідач проживали разом без реєстрації шлюбу в період часу з 31 липня 2002 року по 20 червня 2007 року, мали спільний бюджет, вели спільне господарство навіть після розлучення, тобто перебували у фактичних шлюбних відносинах. Ніякої домовленості чи шлюбного договору між позивачем та відповідачем не укладалось, таким чином позивач має право на ? частину житлового будинку за адресою: вул. Набережна, 1 смт. Шарівка Богодухівського району Харківської області. На даний час шлюб між сторонами розірвано, та між ними виник спір з приводу користування набутим будинком, у звязку з чим позивач пропонувала відповідачу добровільно виділити їй ? частину будинку, вирішити питання про порядок його користування та офіційно оформити право власності на частину будинку. Однак відповідач відмовляється, що змушує позивача звернутись до суду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пояснила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 1993 року по 2002 рік, від шлюбу у них є двоє спільних дітей, які на даний час повнолітні. Перші пять років вони проживали у його батьків в смт. Шарівка, а потім коли одружився його брат, вони перейшли проживати у квартиру, виділену радгоспом, по вул.. Миру, 17 смт. Шарівка. У 2002 році шлюб було розірвано, оскільки відповідач зловживав спиртними напоями, застосовував до дружини фізичну силу. Після розлучення позивач забравши дітей поїхала до своєї матері у Челябинську область м. Снєжин Російської Федерації. Старша донька пішла там до третього класу, проте чоловік постійно телефонував просив вибачення, хотів, щоб дружина повернулась з дітьми назад, обіцяв більше не зловживати спиртними напоями, тому через два місяці вони з дітьми повернулись до ОСОБА_3 і стали проживати ІНФОРМАЦІЯ_3. Вони проживали разом, мали спільні кошти, вели спільне господарство, тримали худобу. Зазначила, що спільно вони не проживали лише два місяці. Після того , як вони стали знову проживати разом, без реєстрації шлюбу, чоловік працював у радгоспі, грошей йому не платили, давали лише продукти харчування, вона працювали продавцем у магазині, їй виплачували заробітну плату, тому всі комунальні послуги інші покупки були за її кошти, або за кошти виручені від продажу худоби. Влітку 2005 року вона запропонувала чоловіку придбати будинок, оскільки діти підросли і їм було мало місця, чоловік погодився і вона зайнялась пошуком будинку, вона знайшла будинок у смт. Шарівка по вул.. Набережна, 1, всі перемовини з господаркою вела вона особисто, ОСОБА_5 при цьому присутнім не був. На той час у них не було всієї суми і тому вона домовилась з господаркою, що частину суми вони віддають відразу, а іншу частину через півроку, коли підросте худоба і її можна буде продати. Договір купівлі продажу будинку було укладено 29 грудня 2005 року і покупцем зазначено ОСОБА_3 Після придбання будинку вони робили там ремонт і разом проживали. Крім того вказала, що оскільки вона є громадянкою ОСОБА_6, то змушена була кожні три місяці перетинати кордон, або робити тимчасову реєстрацію у паспортному столі, один раз, у 2006 році, вона пропустила термін і відносно неї та її чоловіка, ОСОБА_3, було складено адміністративні протоколи про те, що вона перебувала на території України без реєстрації та документів. 21 липня 2007 року між ними знову було зареєстровано шлюб, який розірвано за рішенням суду 27 березня 2017 року. Зазначила, що з відповідачем вони постійно проживали, мали спільний бюджет та вели спільне господарство з 1992 року по 2016 рік, була перерва лише на два місяці у 2002 році. З 2016 року, коли чоловік подав на розлучення, вони разом не проживають, він чинить їй перешкоди у проживанні в будинку, що змушує її звернутись до суду, оскільки спірний будинок було придбано у період коли вони перебували у фактичних шлюбних відносинах, і їй належить ? цього будинку. Просила позов задовольнити у повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги своєї довірительки підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Пояснив, що в період з 2002 по 2007 рік, тобто в період після розлучення та до повторного укладення шлюбу, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали разом з дітьми, як чоловік та дружина, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. В той час ОСОБА_3 представляв всім позивача, як свою дружину, що підтверджується цілим рядом документів, зокрема у 2006 році ним написано заяву на імя начальника УГІРФО ГУМВС України в Харківській області, про те, що він не заперечує проти реєстрації на його житловій площі його дружини ОСОБА_1, отже позивач та відповідач проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, будинок було придбано за спільні кошти, тому позивач має право на ? частину житлового будинку по вул.. Набережній, 1 смт. Шарівка.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з»явивсь з невідомої суду причини, хоча про день та час розгляду справи повідомлявсь належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позову ОСОБА_1 заперечив в повному обсязі та просив відмовити в його задоволенні з тих підстав, що позовні вимоги позивача є незаконними та необґрунтованими. Попередній шлюб між сторонами було розірвано у липні 2002 року і до 21 червня 2007 року, до реєстрації повторного шлюбу, у тому числі на час набуття відповідачем у власність спірного будинку, сторони в зареєстрованому шлюбі між собою не перебували. 16 грудня 2003 року позивачка на території ОСОБА_8 Федерації документована за паспортом громадянки ОСОБА_8 Федерації. 20 червня 2011 року позивачка отримала посвідку на постійне місце проживання в Україні, а з 19 липня 2011 року зареєстрована за адресою спірного будинку. У спірний період часу і на момент укладання договору купівлі-продажу будинку, набуття права власності на нього позивачка, будучи іноземцем - громадянином ОСОБА_8 Федерації, перебувала на території України без законних правових підстав, іншими словами незаконно, у зв'язку із чим не була носієм залежного правосубєктного статусу. В той же час установлення судом юридичних фактів у даному випадку може витікати із законно визначеного правового положення сторін, а враховуючи відсутність такого у позивачки при даних обставинах встановлення факту проживання нею у фактичних шлюбних відносин від якого можуть виникнути інші юридичні відносини, не може ґрунтуватися на законі. Іншими словами, не можна встановити як юридичний факт для виникнення певних правовідносин проживання однією сімєю осіб у певний період часу і в певному місці, якщо проживання в цей період часу однією із сторін є незаконним, а право постійного проживання не має офіційного визнання і підтвердження державою України. Позивачка просить встановити, що у грудні 2005 року вона разом із відповідачем за договором купівлі-продажу учинила правочин, за яким на території України набула у спільну власність спірний будинок, що не можна визнати обґрунтованим, бо на той час для вчинення таких дій законного статусу і положення в Україні не мала, а отже можна стверджувати про відсутність підстав вважати, що спірний будинок є спільною власністю сторін, набутий ними під час проживання без реєстрації шлюбу за вказаним договором і він є обєктом роздільного майна сторін відповідно до положень ст. 74 СК України. Крім цього зміст даного договору та заява позивачки до нотаріуса не містять положень, що спірний будинок набутий сторонами у спільну сумісну власність. Більше того, як вбачається із обставин справи, і зокрема даних нотаріального оформлення договору, позивачка не могла виступити набувачем права власності на будинок в силу указаних обставин, у т.ч. про це свідчить подання нею нотаріусу неправдивої заяви про згоду на придбання як подружжя відповідача, хоча сторони такими не були і така згода не вимагалася від відповідача. В силу цього нотаріусом при оформленні набуття права власності на будинок відповідачем не було установлено і посвідчено дієздатність позивачки як іноземця і право набувача за даним договором. Відповідач наполягає, що спірний будинок є його особистою власністю, юридично і фактично набутий ним за особисті кошти, а також сторони всупереч твердженням позивачки у спірний період часу не проживали однією сімєю. Крім цього слід врахувати, що позивачка ОСОБА_1 є іноземним громадянином, її позов має приватноправовий характер (сімейне право), а тому згідно із Законом України «Про міжнародне приватне право», в редакції на час виникнення спірних правовідносин, дані спірні правовідносини носять характер приватноправових відносин з іноземним елементом. Як слідує із положень СК України, Закону України «Про міжнародне приватне траво», вказаної Конвенції, у їх системну взаємозв'язку, сімейні відносини чоловіка і жінки - громадян України та РФ, що складає правовідносини з іноземним елементом і наявними в даному спорі, визнаються тільки у статусі зареєстрованих шлюбів і не визнають для них відносини у так званих цивільних шлюбах або проживання однієї сімєю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу як об'єкти правового регулювання, з установленими правовими наслідками від таких відносин, у т.ч щодо поділу майна. Законних підстав для поділу між сторонами будинку не має, так як за указаним договором позивачка не набула в 2005 році права власності на будинок, а встановлення факту проживання сторін без реєстрації шлюбу в силу вище означених обставин не відповідає положенням законодавства.

Представник Сектору державної реєстрації Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області у судове засідання не зявився, з невідомої суду причини, хоча про день та час розгляду справи повідомлявсь належним чином.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що вона знайома з ОСОБА_1 з 2000 року. Спочатку вони проживали з чоловіком, ОСОБА_3 по вул. Миру, 17 смт. Шарівка, а потім придбали будинок по вул. Набережній, 1. Зазначила, що вона працює у школі техпрацівницею, тому памятає, що у 2002 році у першій четверті донька ОСОБА_1 та ОСОБА_3, ОСОБА_9 , не відвідувала школу, а потім знову зявилась, коли свідок у неї запитала, де вона була, то дівчинка сказала, що їздили в гості до бабусі, а зараз повернулись. Також вказала, що їй відомо, що оскільки ОСОБА_1 громадянка ОСОБА_6, то вона кожні три місці перетинала кордон.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що у 2005 році вона продавала будинок по вул. Набережній, 1 смт. Шарівка. До неї звернулась ОСОБА_1 з пропозицією придбати будинок, всі домовленості з приводу придбання будинку велись з позивачкою. Вони домовились зо ціну будинку, але повної суми не було, тому ОСОБА_1 принесла частину грошей, а іншу вона ж повертала через декілька місяців, коли вони продали свиней та бичків. Зазначила, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 жили постійно разом, в одному будинку, мали велике господарство у них були корови, свині, бички, багато птиці. При укладенні договору купівлі продажу у нотаріуса була присутня і ОСОБА_1, а покупцем у договорі зазначили ОСОБА_3, договір ніхто не оскаржував.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні зазначила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є її батьками. Вони весь час проживали разом в одному будинку. Лише після того, як батьки розлучились перший раз, вони з мамою та молодшою сестрою на два місяці відїздили до бабусі в ОСОБА_6, але потім повернулись, бо тато постійно телефонував і просив, щоб вони повернулись. Коли вона була у шостому класі, батьки вирішили придбати будинок і вона разом з мамою ходили дивились будинки , які на той час продавались, оскільки тато працював водієм і був постійно зайнятий на роботі. На час придбання будинку офіційно працював лише тато, проте мама також працювала, хоча і неофіційно продавцем. У будинку по вул.. Набережна, 1 смт. Шарівка вони всі проживали разом, батьки хоча і були розлучені, проте вони мали спільний побут, кошти, вели спільне господарство, спали в одній кімнаті. Також повідомила, що мама, так як громадянка ОСОБА_6 і була без прописки, кожні три місці перетинала кордон і відразу поверталась.

Суд, заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного:

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення згоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 липня 1993 року , що засвідчується свідоцтвом про укладення шлюбу серії IV-ВЛ № 265499, виданого Шарівською селищною радою Богодухівського району Харківської області, актовий запис № 16. 31 липня 2002 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_12 було розірвано та після розірвання шлюбу присвоєно прізвища: громадянина - ОСОБА_12 , громадянки ОСОБА_1 ( свідоцтво про розірвання шлюбу серії 1-ВЛ №179173 видане відділом реєстрації актів громадянського стану Богодухівського РУЮ Харківської області).

Від шлюбу вони мають двох доньок: ОСОБА_12 ( ОСОБА_11 на даний час) ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується свідоцтвом про народження серії Ш-ВЛ №263852, виданого Шарівською селищною радою Богодухівського району Харківської області, актовий запис №02 та ОСОБА_14, 26 серпня 1995 народження, що підтверджується свідоцтвом про народження серії Ш-ВЛ №327273 виданого Шарівською селищною радою Богодухівського району Харківської області.

21 червня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було повторно зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ВЛ №060489 виданого Шарівською селищною радою Богодухівського району Харківської області, актовий запис №03.

Згідно довідки Шарівської селищної ради Богодухівського району Харківської області №130 від 10.02.2017, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, дійсно проживає разом з чоловіком ОСОБА_3 в смт. Шарівка Богодухівського району Харківської області з 07 грудня 1992 року по даний час, а саме: в період з 07 грудня 1992 року по липень 1997 року по вул.. Молодіжна (Семирічки) №42, в період з липня 1997 року по січень 2006 року по вул.. Миру, 17, а в період з січня 2006 року по даний час по вул. Набережна, 1.

Відповідно до копії паспорта серії XVI-ИВ №588055 від 24 липня 1990 року, виданого відділом внутрішніх справ Челябинського 70 міськвиконкому м. Челябинськ, ОСОБА_1 з 07 грудня 1992 року до 21 серпня 2002 року була зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_6 см. Шарівка. 16 грудня 2002 року нею було отримано паспорт громадянина ОСОБА_8 Федерації №75 04 021551, що підтверджується копією цього паспорта.

Згідно Посвідки на постійне проживання серії ХР №23802, виданого 20 червня 2011 року безстроково, ОСОБА_1 зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_7.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно п.п. 6-10 ст.. 1 Закону України « Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в'їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні; іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом; іноземці та особи без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, - іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території Україні протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку; іноземці та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, якщо інше не встановлено законом.

Як було підтверджено в судовому засіданні позивачем та свідками ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, позивач проживала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано у липні 2002 року, після цього до червня 2007 року вони проживали без реєстрації шлюбу . За період з липня 2002 року по червень 2007 року ОСОБА_1 залишала чоловіка один раз на два місяці у 2002 році. Після повернення з ОСОБА_6 у жовтні 2002 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3, до моменту повторної реєстрації шлюбу 21 червня 2007 року, проживали разом, виховували доньок, мали спільний побут та кошти, вели спільне господарство.

Як зазначено в судовому засіданні представником відповідача те, що попередній шлюб між сторонами було розірвано у липні 2002 року і до 21 червня 2007 року, до реєстрації повторного шлюбу, у тому числі на час набуття відповідачем у власність спірного будинку, сторони в зареєстрованому шлюбі між собою не перебували. Крім того, 16.12.2003 позивачка на території ОСОБА_8 Федерації документована за паспортом громадянина ОСОБА_8 Федерації, тобто у спірний період часу та наданий час є іноземцем, і на момент укладання договору купівлі-продажу будинку, набуття права власності на нього позивачка, будучи іноземцем - громадянином РФ, перебувала на території України без законних правових підстав, у зв'язку із чим не була носієм залежного правосуб'єктного статусу. Суд не приймає до уваги дане твердження, оскільки у жовтні 2002 року ОСОБА_1 повернулась до колишнього чоловіка ОСОБА_3, громадянина України, з метою возз'єднання сім'ї, проживання разом, щоб доньки виховувались у повноцінній сім»ї, а відповідно до змісту п. 14 ст. 4 Закону України « Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз'єднання сім'ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію.

Згідно ч. 2 ст.. 3 Закону України « Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» , іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб'єктності та основних прав і свобод людини.

Суд також, не приймає до уваги посилання представника відповідача, що у спірний період часу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не проживали однією сімєю, оскільки даний факт спростовується свідченнями свідків та долученими до матеріалів справи документами, зокрема, згідно постанови Богодухівського районного суду Харківської області від 09.10.2006, ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 205 КУпАП, оскільки 05.10.2006 встановлено, що останній не прийняв заходів щодо вчасної реєстрації дружини, громадянки ОСОБА_6 ОСОБА_1, яка проживає на території України без документів на право проживання, а саме без відповідної реєстрації.

Згідно постанови Богодухівського районного суду Харківської області від 09.10.2006, ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП, а саме: 03.10.2006 встановлено, що ОСОБА_1 являючись громадянкою ОСОБА_6, проживає на території України без реєстрації, документів на право проживання в Україні не отримувала, громадянство не підтверджувала.

Відповідно до заяви ОСОБА_3 від 18.12.2006 на імя начальника УГІРФО ГУ МВС України, заявник не заперечував проти реєстрації на його житловій площі його дружини ОСОБА_1

Отже, ОСОБА_1, будучи громадянкою ОСОБА_8 Федерації, в період з жовтня 2002 року по 20 липня 2007 року, проживала на території України, тобто перебувала під юрисдикцією України, була у фактичних шлюбних відносинах зі своїм колишнім чоловіком ОСОБА_3, мала намір возз'єднати сім'ю з громадянином України, що в майбутньому і сталось, оскільки 21 червня 2007 року між сторонами було зареєстровано повторний шлюб, а тому вважається такою, що на законних підставах перебувала на території України.

Для визначення осіб, як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спільне майно.

Згідно ч.2 ст. 3 СК України, сімю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Поняття сімї дається через формулювання її ознак, головною з яких є наявність між її членами взаємних прав та обовязків, що зумовлені їхнім спільним проживанням.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 дійсно проживали без реєстрації шлюбу разом, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, виховували дітей, тобто знаходились у фактичних шлюбних відносинах .

Суд задовольняє частково позовні вимоги в частині встановлення факту спільного проживання однією сімєю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу з 31 липня 2002 року по 21 червня 2007 року, а саме встановлює факт їх спільного проживання з 01 січня 2004 року по 20 червня 2007 року , оскільки раніше відсутні правові підстави визнавати даний факт, так як спірні правовідносини між сторонами, виникли до набрання чинності Сімейним кодексом України 01.01.2004, а тому до них підлягають застосуваню положення Кодексу про шлюб та сім'ю України, яким не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу, крім того повторно шлюб було зареєстровано 21 червня 2007 року.

Згідно змісту договору купівлі продажу від 29 грудня 2005 року серії ВСО 198422, посвідченого приватним нотаріусом Богодухівського районного нотаріального округу , реєстр №1397, ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_10 житловий будинок загальною площею 51,2 кв. м., що знаходиться за адресою: Харківська область Богодухівський район смт. Шарівка вул.. Набережна, 1. Житловий будинок набувається на спільні кошти подружжя набувача, про що стверджується заявою від 29.12.2005.

Відповідно до заяви на імя приватного нотаріуса ОСОБА_15 від 29 грудня 2005 року, ОСОБА_16 дав свою згоду на продаж його дружиною ОСОБА_10, придбаного ними за період зареєстрованого шлюбу житлового будинку зі службовими будівлями, розташованими в смт. Шарівка Богодухівського району Харківської області по вул.. Набережній, 1.

Крім того, згідно змісту заяви на імя приватного нотаріуса ОСОБА_15 від 29 грудня 2005 року, ОСОБА_1 дала згоду на придбання її чоловіком ОСОБА_3 будинку, що знаходиться в смт. Шарівка Богодухівського району Харківської області по вул.. Набережній, 1, за ціною та на умовах на його розсуд, на його імя, але за їх спільні кошти.

Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13 січня 2017 року, житловий будинок, що знаходиться за адресою Харківська область Богодухівський район смт. Шарівка вул. Набережна, 1, загальною площею 51,2 кв.м. на підставі договору купівлі продажу належить ОСОБА_3

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.01.2006, житловий будинок за адресою: Харківська область Богодухівський район смт. Шарівка вул. Набережна, 1, номер запису 768 в книзі 7 , на підставі договору купівлі продажу ВСО 198422 від 29.12.2005, належить ОСОБА_3

Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача, що нотаріусом при оформленні набуття права власності на будинок ОСОБА_3 не було установлено і посвідчено дієздатність ОСОБА_1, як іноземця і право набувача за даним договором, оскільки договір купівлі продажу ніким із сторін не оспорюється і він не є предметом розгляду даного позову.

Також суд ставить під сумнів твердження представника відповідача, що спірний будинок є особистою власністю ОСОБА_3, юридично і фактично набутий ним за особисті кошти, оскільки як було зазначено у судовому засіданні свідками ОСОБА_10 та ОСОБА_11, питанням купівлі будинку займалась ОСОБА_1, вона підбирала будинок, домовлялась з господаркою, віддавала кошти за будинок. В цей час відповідач працював офіційно, але кошти він не отримував, з ним розраховувались продуктами харчування, позивач також працювала, але неофіційно, крім того вони тримали велике господарство, від продажу якого отримували кошти, які витрачали на спільні потреби сімї. Крім того, у своїх поясненнях, представник відповідача говорить про те, що єдиною можливою вимогою для позивачки може бути вимога про сплату компенсації від тих коштів які зазначено в договорі, тобто відповідач визнає те, що будинок було придбано за спільні кошти.

При ухваленні судового рішення суд застосовує Конституцію України, як норму прямої дії, що відповідає цілям конституційного захисту основоположних прав та свобод людини, зокрема згідно ст.. 21 Конституції України, усі люди є вільні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Відповідно до ст.. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно змісту ст.. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Крім того, відповідно до статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої 1997 року з усіма її додатками та протоколами: « Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права», право власності є непорушною нормою у сучасних правових державах і порушити її не можна жодним чином, будь я кою фізичною чи юридичною особою, а отже, зазначена норма є гарантією непорушності права власності й попередження свавільного захоплення власності.

Згідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

У відповідності до ч 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст.. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Статтею 69 СК України передбачено - дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Дружини і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ст.. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно змісту ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Отже, виходячи з вищевикладеного, розподілу підлягає майно набуте сторонами за час проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, а саме: розташоване за адресою: вул. Набережна, 1 смт. Шарівка Богодухівського району Харківської області, в межах предявлених позовних вимог.

Суд зазначає, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін.

У відповідності до частини 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідачем не надано суду доказів того, що він не проживав у спірний час однією сімєю з позивачем, та що будинок було придбано за його власні кошти.

Питання стягнення судового збору суд вирішує у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Рішення виноситься у межах заявлених вимог, на підставі предявлених доказів.

Керуючись ст.ст. 21, 24, 26, 41 Конституції України, 3, 60, 63, 68-71, 74 Сімейного кодексу України, ст. ст. 1, 3, 4 Закону України « Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст.1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Сектор державної реєстрації Богодухівської районної державної адміністрації Харківської області, про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на ? частину будинку задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 з 01 січня 2004 року по 20 червня 2007 року.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину житлового будинку та господарських приміщень, розташованих за адресою: вул. Набережна, 1 смт. Шарівка Богодухівського району Харківської області.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судові витрати у розмірі 1 574 ( одна тисяча п»ятсот сімдесят чотири) гривни 27 коп.

В задоволені позову в частині встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 в період з 31 липня 2002 року по 31 грудня 2003 року та 21 червня 2007 року - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду Харківської області, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повний текст рішення виготовлено 14 вересня 2018 року.

СУДДЯ