АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2018 року

м. Рівне

Справа № 556/351/18

Провадження № 22-ц/787/1187/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.

учасники справи:

позивач: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_1,

розглянув в порядку письмового провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 02 травня 2018 року, ухваленого в складі судді Котик Л.О., повний текст якого складено 02 травня 2018 року, у справі №556/351/18,

в с т а н о в и в :

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що внаслідок невиконання зобов'язань за кредитним договором б/н від 19 вересня 2012 року за відповідачем утворилась заборгованість станом на 31 грудня 2017 року в сумі 13007,34 грн.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 02 травня 2018 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 19 вересня 2012 року на загальну суму 13007,34 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ Комерційний банк «ПриватБанк» 1762,00 судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором, порушення порядку та строків сплати кредиту утворилась заборгованість, що є підставою для її стягнення.

В апеляційній скарзі, поданій 24 травня 2018 року ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Умови та правила надання банківських послуг поданих до позовної заяви не є частиною кредитного договору, оскільки такі Умови відрізняються від тих, які містяться на сайті Приватбанку станом на 19 вересня 2012 року та не містять підпису позичальника. Зазначає, що розрахунок заборгованості не відповідає документам, які приєднані до позовної заяви.

Судом не враховано, що умовами кредитного договору сторони погодили, що строк дії договору відповідає строку дії картки. Вважає, що згідно Анкети-Заяви термін дії кредитної картки закінчився 19 вересня 2014 року (через 2 роки), а з позовом до суду банк звернувся лише 12 лютого 2018 року, тобто поза межами строку позовної давності.

Посилається на те,що суд залишив поза увагою, що наданий банком розрахунок заборгованості не відповідає Анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, оскільки в ньому відображено підвищення відсоткової ставки за користування кредитом з 30 % до 34,8 %, а подальшому до 43,2 % річних.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що рішення суду є законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а скаргу без задоволення. Зазначає, що підписавши анкету-заяву позичальник приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг, а тому заява разом з Умовами та Тарифами є договором про надання банківських послуг. Вказує, що строк позовної давності не пропущено, оскільки термін дії кредитної картки встановлювався до липня 2016 року, а 20 березня 2018 року клієнту видано нову картку за цим же єдиним кредитним договором строком до 2022 року. Зазначає, що право на позов виникло у банку лише моменту несплати чергового платежу, тобто з липня 2015 року. Крім того, представником позивача до відзиву додано уточнений розрахунок заборгованості з врахуванням узгоджених сторонами ставок станом на день укладення кредитного договору.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 352ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким вимогам закону судове рішення в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 19 вересня 2012 року між сторонами був укладений кредитний договір б/н шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 2000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5 відсотків на місяць з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки НОМЕР_1, тобто до липня 2016 року (а.с.6).

Підписавши вказану Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, сторони узгодили, що заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять договір про надання банківських послуг.

Згідно частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За таких обставин, вважається, що кредитний договір між сторонами є фактично укладеним, оскільки відповідач особисто підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, використовувала кредитні кошти, а також здійснювала часткове погашення заборгованості з 16 грудня 2013 року по 22 червня 2015 року (а.с.4-5).

В силу вимог ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Вбачається, що сторони досягли згоди по всіх істотних умовах кредитного договору б/н від 19 вересня 2012 року, підписали його, а тому такі умови кредитного договору є обов'язковими для виконання.

З вказаної виписки по карткових рахунках клієнта вбачається, що за вказаним кредитним договором відповідачу видано кредитну картку «Універсальна» за НОМЕР_1 зі строком дії до липня 2016 року, а 20 березня 2018 року за зверненням ОСОБА_1 перевидано нову кредитну картку за НОМЕР_2 за цим же кредитним договором зі строком дії до січня 2022 року, що підтверджується інформацією з відображенням фотозйомки клієнта в приміщенні банку з карткою від 20 березня 2018 року.

Відсутність відмітки в анкеті-заяві в графі бажаний ліміт за платіжною кредитною карткою «Універсальна» не свідчить про перевищення позивачем своїх повноважень щодо встановлення кредитного ліміту, оскільки оформляючи картку «Універсальна» ОСОБА_1 знала, що вказана картка є кредитною, а не карткою для здійснення зарахування коштів та проведення розрахунків як доводить відповідач. Крім того з листопада 2013 року по жовтень 2015 року відповідач користувалася кредитними коштами на власний розсуд, однак могла б утриматись від користування саме кредитними коштами та проводити будь-які розрахунки власними коштами.

09 серпня 2018 року представником позивача подано до суду апеляційної інстанції розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку та Тарифів, діючих станом на 19 вересня 2012 року, які були узгоджені сторонами під час підписання кредитного договору, а також подано виписку по карткових рахунках ОСОБА_1 з відомостями та інформацією з фото клієнта про отримання картки.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

У відповідності до частин 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Позивач умови договору виконав, а відповідач в свою чергу порушив взяті на себе зобов'язання та допустив виникнення заборгованості,.

Апеляційним судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що Умовами та Правилами, які діяли у 2012 році, не передбачалося підвищення відсоткової ставки за користування кредитними коштами без згоди позичальника, а тому підстав для підвищення розміру відсотків в односторонньому порядку банком немає. За таких обставин, колегія суддів вважає, що поданий 09 серпня 2018 року представником позивача розрахунок заборгованості за кредитним договором із випискою по особовому рахунку ОСОБА_1 за період 19 вересня 2012 року по 31 грудня 2017 року є належним доказом по справі.

Суд зауважує, що розрахунок поданий позивачем 09 серпня 2018 року відповідає Умовам та Правилам, Тарифам, які діяли станом на 19 вересня 2012 року, оскільки банком проведено нарахування відсотків за користування кредитом з розрахунку 30 % річних та пені за несвоєчасне погашення заборгованості з врахуванням 1% за кожен день прострочення.

За вказаним розрахунком вбачається, що станом на 31 грудня 2017 року заборгованість за кредитним договором становить 363,99 грн. з них: 390,48 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 333,51 грн. - відсотки за користування кредитом, 2900,00 грн. - пеня. Доказів на спростування вказаного розрахунку відповідачем не надано.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки статтею 257 ЦК України передбачено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Вбачається, що сторони узгодили, що строк дії кредитного договору відповідає строку дії кредитної картки НОМЕР_1 (липень 2016 року), яку 20 березня 2018 року за зверненням ОСОБА_1 було перевидано на кредитну картку НОМЕР_2 зі строком дії до січня 2022 року. Також вбачається, що останній платіж на погашення кредиту відповідачем проведено 22 червня 2015 року, а тому трирічний строк позовної давності до спірних відносин розпочався з моменту несплати чергового платежу та закінчився у липні 2018 року, а з позовом банк звернувся 23 березня 2018 року, тобто в межах строку позовної давності.

Разом з тим, посилання відповідача в апеляційній скарзі на пропуск позивачем строку позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки спростовується слідуючим.

Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

У частині третій статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення змісту частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (синонім слів «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про беззаперечний висновок, що за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність категорично не підлягає застосуванню судом.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

З матеріалів справи вбачається, що із заявою про сплив позовної давності і застосування наслідків її спливу ОСОБА_1 під час розгляду справи в суді першої інстанції не зверталась, а тому суд апеляційної інстанції не може застосувати до спірних відносин позовну давність.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України по справах №6-239цс14 від 04 лютого 2015 року, №6-738цс15 від 24 червня 2015 року, № 6-474цс16 від 18 травня 2016 року, які відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для перерахунку заборгованості з врахуванням строків позовної давності немає.

Разом з тим, враховуючи вимоги до ч.2 ст.616 ЦК України, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зменшення розміру пені за вказаним кредитним договором, оскільки кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Крім того, банк зобов'язаний проводити моніторинг погашення кредиту у випадку невиконання позичальником умов кредитного договору.

Судом встановлено, що заборгованість по тілу та відсотках кредиту становить 390,48 грн., відсотках 333,51 грн., а розмір нарахованої пені - 2900,00 грн. Такі обставини можуть бути підставою для зменшення розміру пені.

Незважаючи на цей обов'язки кредитор на підставі вигідних для нього умовах з серпня 2015 року продовжував нараховувати відповідачу пеню, що призвело до її зростання в 9 разів порівняно із сумою заборгованості по тілу кредиту.

Таку поведінку кредитора, який, на переконання колегії суддів, не вжив заходів щодо зменшення збитків, апеляційний суд розцінює як недобросовісну.

Зважаючи на такі доводи, суд прийшов до висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені з 2900,00 грн. до 700,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позовна заява Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, тому судовий збір необхідно покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вбачається, що за позовні вимоги заявлені позивачем на суму 13007,34 грн., сторонами сплачено до суду першої та апеляційної інстанції 4405,00 грн. судового збору. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 1423,99 грн., тому судовий збір для позивача становить 3922,76 грн., а для відповідача 482,24 грн. Враховуючи сплачені сторонами суми судового збору, колегія суддів вважає, що з АТ КБ «ПриватБанк» необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2160,76 грн.

Враховуючи, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального права воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 526, 530, 610, 612, 1049 ЦК України, ст.ст. 141, 374, ст. 376, ст. 382-384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 02 травня 2018 року змінити, зменшивши суму заборгованості за кредитним договором б/н від 19 вересня 2012 року з 13007,34 грн. до 1423,99 грн., яка складається з: 390,48 грн. - заборгованості за кредитом; 333,51 грн. - заборгованість по відсоткам; 700,00 грн. - пеня.

В частині стягнення судового збору судове рішення скасувати.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2160,76 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 вересня 2018 року.

Головуючий :

Судді :