Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 541/2862/13-ц

провадження № 61-12480св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс», публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк»,

представник товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» - Скирда ВладиславЄвгенович,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, товариство з обмеженою відповідальністю «Пермус»,

представник товариства з обмеженою відповідальністю «Пермус» -Сидоренко ОленаВолодимирівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» на ухвалу Миргородського районного суду Полтавської області від 15 листопада 2017 року у складі судді Куцин В. М. та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 24 січня 2018 року у складі колегії суддів: Обідіної О. І., Бутенко С. Б., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Миргородського районного суду Полтавської області перебуває цивільна справа за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» (далі - ТОВ «ФК «Поліс»), публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») до ОСОБА_3, ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Пермус» (далі - ТОВ «Пермус») про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ПАТ «ВТБ Банк», ТОВ «ФК «Поліс», треті особи: ТОВ «Пермус», ОСОБА_4, про визнання недійсними і розірвання кредитного договору та договору іпотеки; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ПАТ «ВТБ Банк», ТОВ «ФК «Поліс» про припинення поруки та договору про внесення змін до кредитного договору, розірвання договору поруки та договору про внесення змін до кредитного договору.

15 листопада 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із заявою про забезпечення їх зустрічних позовів, у якій просили: накласти арешт на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 269,6 кв. м;

заборонити ТОВ «ФК «Поліс», державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб'єктам на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, іншим підприємствам, установам та організаціям вчиняти будь-які дії з користування, розпорядження, передачі нежитлового приміщенням загальною площею 269,6 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, а також займати його.

Указували, що невжиття вказаних заходів забезпечення зустрічних позовів у випадку задоволення вимог про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки утруднить чи приведе до неможливості виконання рішення суду, так як дозволить відповідачам за зустрічними позовами здійснити відчуження нежитлового приміщення на користь інших осіб.

Ухвалою Миргородського районного суду Полтавської області від 15 листопада 2017 року заявуОСОБА_3 та ОСОБА_4 про забезпечення зустрічних позовів задоволено частково.

Накладено арешт на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 269,6 кв. м, що належить на праві приватної власності ТОВ «ФК «Поліс».

В іншій частині заяви відмовлено.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у разі задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору від 04 липня 2008 року, укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3, суд за заявою сторони в обов'язковому порядку застосує наслідки недійсності правочину, похідним від якого є договір іпотеки від 04 липня 2008 року, укладений між ПАТ «ВТБ Банк» та МП «Мрія», предметом якого є нежитлове приміщення АДРЕСА_1, що утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду, яке може бути ухвалено.

При цьому місцевий суд вважав, що інша частина вимог заяви не підлягає задоволенню, оскільки у разі забезпечення позову у виді заборони вчиняти будь-які дії з користування та розпорядження нежитловим приміщенням, вчиняти будь-які дії із передачі його іншим особам, займати його буде перешкоджати господарській діяльності ТОВ «ФК «Поліс».

Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 24 січня 2018 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Поліс» відхилено. Ухвалу Миргородського районного суду Полтавської області від 15 листопада 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що між сторонами виник спір та є обставини, які можуть утруднити або зробити неможливим виконання судового рішення у разі задоволення зустрічних позовних вимог, враховуючи, що нерухоме майно, на яке накладено арешт, являлось власністю позичальника ОСОБА_3 та ТОВ «Пермус», а згодом, не дивлячись на наявний та не вирішений судовий спір, вказане нерухоме майно набуло іншого власника - ТОВ «ФК «Поліс», правомірність набуття якого заперечують попередні власники, вважаючи вибуття майна з їх володіння незаконним.

У лютому 2018 року ТОВ «ФК «Поліс»подало до Верховного Судукасаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права,просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про забезпечення їх зустрічних позовів.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не надали належної оцінки тому, що забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно можливо тоді, коли його вимоги є майновими, у той час як заявники просили забезпечити їхній позов немайнового характеру.

Посилається, що оскаржувані судові рішення не місять мотивів щодо наявності правового зв'язку між заявленими позовними вимогами про визнання недійсними договорів та заявленим заходом забезпечення позову у вигляді арешту нерухомого майна.

Вказує, що можливе рішення про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними саме по собі не підлягає виконанню, а тому посилання суду на положення частини першої статті 1057-1 ЦК України про застосування процедури наслідків недійсності правочину є незаконним, оскільки така процедура можлива тільки після заяви сторони, якої в даному випадку заявлено не було.

У квітні 2018 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ТОВ «Пермус» подали до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просили залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки вони є законними та обґрунтованими, ухвалені з правильним застосуванням норм процесуального права, а касаційна скарга висновків судів не спростовує. Вважають забезпечення позову у вигляді арешту майна є необхідним, оскільки зустрічний позов ОСОБА_3 заявлений, у тому числі про визнання недійсним договору іпотеки, предметом якого є нерухоме майно, на яке накладено арешт, а відповідач продовжує укладати договори оренди щодо нього.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що між сторонами тривалий час існують спірні правовідносини, які виникли щодо виконання кредитного договору, укладеного 04 липня 2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3

У ході розгляду справи первісний позивач - ПАТ «ВТБ Банк» уклав з ТОВ «ФК «Поліс» договір про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами, у тому числі і щодо виданого ОСОБА_3 кредиту та договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки та застави, що стало підставою для залучення вказаного товариства до розгляду справи.

Предметом судового спору є, як сама кредитна заборгованість, так і визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та припинення договору поруки.

Предметом іпотеки, яка забезпечує виконання кредитного договору від 04 липня 2008 року, є нежитлове приміщення АДРЕСА_1.

Відповідно до частини першої статті 151 ЦПК України у редакції 2004 року, чинній на час розгляду питання судом першої інстанції, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову.

Позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 152 ЦПК України 2004 року).

Згідно з частиною третьою статті 152 ЦПК України 2004 року види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Така ж норма міститься і у частині тертій статті 150 чинного ЦПК України.

У пунктах 1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» судам роз'яснено, що забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів

забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд маєбрати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України 2004 року поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України 2004 року забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Аналізуючи наведені процесуальні норми, обставини справи, вбачається, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог у справі.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

Задовольняючи заяву у частині накладення арешту на вказане нерухоме майно, суд правильно виходив з того, що між сторонами тривалий час існує спір та у разі задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки від 04 липня 2008 року, предметом якого є нежитлове приміщення АДРЕСА_1, невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на вказане майно може утруднити виконання рішення суду, тому що вказане майно являлось власністю позичальника ОСОБА_3 та ТОВ «Пермус», а згодом, не дивлячись на наявний та не вирішений судовий спір, вказане нерухоме майно набуло іншого власника - ТОВ «ФК «Поліс», правомірність набуття якого оспорюють попередні власники.

Доводи касаційної скарги про відсутність правового зв'язку між заявленими позовними вимогами про визнання недійсними договорів та заявленим заходом забезпечення позову у вигляді арешту нерухомого майна, є безпідставними.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що предметом зустрічного позову ОСОБА_3 є, у тому числі, визнання недійсним договору іпотеки від 04 липня 2008 року, укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та МП «Мрія». Предметом іпотеки, яка забезпечує виконання кредитного договору від 04 липня 2008 року, є нежитлове приміщення АДРЕСА_1, на яке й було накладено арешт.

Тобто, вимоги заяви про забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами. Забезпечення позову у вигляді накладення арешту є необхідним та обґрунтованим, оскільки невжиття вказаного виду забезпечення позову може утруднити виконання можливого рішення суду про задоволення зустрічного позову, зокрема, у разі продажу, передачі приміщення у довготривалу оренду третім особам тощо.

При цьому, апеляційний суд вірно врахував, що нерухоме майно, на яке накладено арешт, являлось власністю позичальника ОСОБА_3 та ТОВ «Пермус», а згодом, не дивлячись на наявний та не вирішений судовий спір, вказане нерухоме майно набуло іншого власника - ТОВ «ФК «Поліс», правомірність набуття якого заперечують попередні власники, вважаючи вибуття майна з їх володіння незаконним, тобто існує реальна загроза утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення зустрічного позову ОСОБА_3

Посилання касаційної скарги на те, що таким видом забезпечення позову, як накладення арешту на майно, можливо забезпечувати виключно позови майнового характеру не заслуговують на увагу, оскільки у статті 152 ЦПК України 2004 року таке зауваження відсутнє, а, крім того, обставини справи вказують на необхідність такого забезпечення позову.

Отже, вирішуючи питання про забезпечення зустрічних позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суди повно, всебічно та об'єктивно з'ясували обставини справи, встановили реальність спірних правовідносин сторін, співмірність вимог заяви про забезпечення позову із заявленими позовними вимогами та дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення заяви, оскільки невжиття вказаного виду забезпечення позову може утруднити виконання можливого рішення суду про задоволення зустрічного позову ОСОБА_3

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» залишити без задоволення.

Ухвалу Миргородського районного суду Полтавської області від 15 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 24 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк