Постанова

Іменем України

07 червня 2018 року

м. Київ

справа № 755/14473/16-ц

провадження № 61-2251 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_4,
відповідачі: -Київський національний торговельно-економічний університет, Голова комісії з реорганізації Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі Мазаракі Анатолій Антонович,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва у складі судді Чех Н. А. від 15 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва у складі суддів: Семенюк Т. А., Саліхова В. В., Прокопчук Н. О. від 19 жовтня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Київського національного торговельно-економічного університету, Голови комісії з реорганізації Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі Мазаракі Анатолія Антоновича про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, звільнення, зобов'язання внести зміни до трудової книжки, стягнення солідарно суми невиплаченої надбавки за вислугу років, матеріальної допомоги на оздоровлення та середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку.

Встановив:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Київського національного торговельно-економічного університету (далі - КНТЕУ), Голови комісії з реорганізації Українського державного університету фінансів та міжнародної торгівлі Мазаракі А. А. про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, звільнення, зобов'язання внести зміни до трудової книжки, стягнення солідарно суми невиплаченої надбавки за вислугу років, матеріальної допомоги на оздоровлення та середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку.

Позовна заява мотивована тим, що вона з 01 вересня 2005 року прийнята на посаду старшого викладача кафедри цивільних та кримінально-правових дисциплін Української академії зовнішньої торгівлі. Розпорядженням Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) від 14 березня 2007 року № 98 Українська академія зовнішньої торгівлі реорганізована в Український державний університет фінансів та міжнародної торгівлі (далі - УДУФМТ). 25 листопада 2015 року КМУ прийняв розпорядження № 1223-р «Про реорганізацію УДУФМТ» шляхом приєднання до КНТЕУ з утворенням на його базі структурного підрозділу університету. На виконання цього розпорядження Міністерство освіти і науки України видало наказ від 17 грудня 2015 року № 1309 «Про реорганізацію УДУФМТ» та утворило комісію, яку пунктом 5.5 наказу зобов'язало вжити заходів щодо забезпечення трудових прав працівників. Однак, головою комісії з реорганізації УДУФМТ Мазаракі А. А. неодноразово порушувалася вимога щодо забезпечення трудових прав. Так, в лютому 2016 року вона (позивач) отримала заробітну плату у розмірі 800 грн, що в рази була меншою, ніж та, що вона отримувала в УДФМТ. 19 лютого 2016 року вона звернулася з листом до відповідача, в якому зазначила, що вона є працівником УДУФМТ, жодних заяв про переведення її на роботу до іншого вищого навчального закладу не подавала, як і не подавала заяв про її звільнення за власним бажанням. У цьому листі просила повернути вказані кошти на рахунок КНТЕУ як помилково сплачені, але відповіді на даний лист вона так і не отримала. В червні 2016 року з'ясувалося, що КНТЕУ не нараховує та не сплачує їй надбавку за вислугу років, передбачену законодавством України. Вона (позивач) знову направляла відповідачу заяву з проханням зробити перерахунок заробітної плати з урахуванням вимог законодавства, але і на це звернення відповіді не отримала.

Позивач продовжувала виконувати свої обов'язки старшого викладача, претензій відповідач до неї не мав і скориставшись своїм правом на відпустку, 24 червня 2016 року подала заяву про надання щорічної оплачуваної відпустки з 29 червня 2016 року строком на 56 календарних днів, а 30 червня 2016 року подала заяву про надання матеріальної допомоги на оздоровлення. Останній день відпустки припадав на 24 серпня 2016 року, у зв'язку з чим вона подала 15 серпня 2016 року заяву про звільнення з 25 серпня 2016 року на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). 25 серпня 2016 року позивач прийшла до відділу кадрів та отримала трудову книжку, в якій зроблено запис про її звільнення згідно наказу від 29 червня 2016 року № 995-к з 30 червня 2016 року на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України.

Вважає, що дане звільнення є незаконним та таким, що порушує її права. Жодних контрактів з відповідачами вона ніколи не укладала, ніколи не писала заяву про переведення на роботу до КНТЕУ. Наказ про звільнення виданий 29 червня 2016 року, а звільнення проведено 30 червня 2016 року, чого не можна робити. При звільненні не врахована подана нею заява про відпустку, не проведено виплати матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 3 555 грн, не виплачено надбавку у розмірі 10 % за період з лютого 2016 року до серпня 2016 року - 2 488,50 грн.

Таким чином, просила скасувати наказ про її звільнення, поновити на роботі, звільнити на підставі частини 1 статті 36 КЗпП України з 25 серпня 2016 року (після відпустки), зобов'язати відповідача внести зміни до трудової книжки, стягнути солідарно з відповідачів невиплачені заборгованість по надбавці, матеріальну допомогу на оздоровлення, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року позов залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено належними доказами правомірність своїх вимог, а тому позов підлягає залишенню без задоволення.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2017 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції на предмет доведеності та обґрунтованості позову є правильними, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій при розгляді справи дійшли односторонніх та передчасних висновків про відмову у задоволенні позову, оскільки не встановлено суттєвих обставин у справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

16 січня 2018 року вказану справу передано на розгляд до Верховного Суду.

У відзиві на касаційну скаргу, поданому у лютому 2018 року до Верховного Суду, КНТЕУ просить відхилити касаційну скаргу ОСОБА_4 та залишити в силі рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною третьою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, доводи касаційної скарги не підтверджують неправильного застосування судами при розгляді справи норм матеріального права, порушення норм процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим або - на визначений строк (строковим).

Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є закінчення строку (п.2 і 3 ст.23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Частинами 2, 3 цієї статті встановлено, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

Судами установлено, що наказом КНТЕУ від 12 лютого 2016 року № 224-к у зв'язку із реорганізацією, з ОСОБА_4 продовжено трудові відносини на посаді старшого викладача кафедри міжнародного, комерційного та цивільного права КНТЕУ з 12 лютого 2016 року по 30 червня 2016 року (час дії контракту). З 12 лютого 2016 року встановлено посадовий оклад в розмірі 3 339 грн, надбавку за вислугу років у розмірі 10 % від посадового окладу коштом загального фонду держбюджету.

Наказом КНТЕУ від 29 червня 2016 року №995-к ОСОБА_4 звільнено з посади у зв'язку із закінченням терміну дії строкового трудового договору (контракту) згідно із пунктом 2 статті 36 КЗпП України, та наказано виплатити грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в кількості 56 календарних днів.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки сторони не приймали рішень про продовження дії контракту чи укладання нового контракту, тому відповідачем на законних підставах звільнено ОСОБА_4 на підставі пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

У касаційній скарзі позивач посилається на те, що суди, відмовляючи у задоволенні позову не дослідили усіх обставин справи та ухвалили необгрунтовані судові рішення. Однак суди попередніх інстанцій надали належну оцінку доказам у справі та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки сторонами не приймалося рішення про продовження дії контакту.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судами надана належна правова оцінка, на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Підстави для скасування судових рішень відсутні, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Враховуючи наведене, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_4.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська