Справа №443/812/17
Провадження №2/443/302/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2018 року Жидачівський районний суд Львівської області

в складі: головуючої-судді Ціпивко І.І.,

з участю секретаря судового засідання Рибакової І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Жидачів цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на майно в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2, звернулась в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті її батька - ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на 3/5 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що в АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок по АДРЕСА_1, на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: ОСОБА_7 - голова двору, ОСОБА_8(дружина), ОСОБА_3(внук), ОСОБА_4(внучка), ОСОБА_6(невістка), що підтверджується записами в погосподарських книгах. Частка кожного становила 1/5 житлового будинку. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла її матір - ОСОБА_8, якій на день смерті належала частка спірного житлового будинку. На випадок своєї смерті померла заповіту не складала. Відтак, її батько та чоловік останньої - ОСОБА_7 успадкував майно (прийняв спадщину) ОСОБА_8, оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, незважаючи, що у встановленому законом порядку та строк, своїх прав не оформив. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько - ОСОБА_7. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з: частини житлового будинку з погосподарськими будівлями, який розташований по АДРЕСА_1 (1/5 - як член колишнього колгоспного двору; 1/5 - успадкована після смерті дружини). На випадок своєї смерті її батько склав заповіт, згідно якого все належне йому майно заповів їй - своїй дочці. Відтак, вона як єдиний спадкоємець за заповітом, звернулась з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7, проте отримала відмову у видачі такого, у зв'язку з тим, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1, який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померлий не є його останнім членом. Вказана відмова позбавляє її можливості належним чином реалізувати волю спадкодавця та свої спадкові права, а тому змушена звернутись до суду за захистом своїх прав.

Позивач ОСОБА_2 подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, подали заяву про розгляд справи в їх відсутності, оскільки позовні вимоги визнають та не заперечують проти визнання за позивачем права власності на спірну частину житлового будинку.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6, повторно в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності не подали. Тому суд вирішив розгляд справи проводити за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, оскільки неявка останніх не перешкоджала судовому розгляду.

Оскільки учасники справи в судове засідання не з'явились, а відтак, відповідно до вимог ч. 2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Із свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, копія якого долучена до матеріалів справи, вбачається, що жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1, на праві особистої власності належав колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_7 /а.с. 8/.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученим витягом з погосподарської книги села Пчани №1732 від 12 жовтня 2016 року, що станом на 01 червня 1990 року по АДРЕСА_1 рахувався житловий будинок за колгоспним двором, членами якого були: ОСОБА_7 - голова двору, ОСОБА_8(дружина), ОСОБА_3(внук), ОСОБА_4(внучка), ОСОБА_6(невістка) /а.с. 9/.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування спадкового майна має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України.

Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок в АДРЕСА_1 належав суспільній групі господарств «колгоспний двір», членами якого були: ОСОБА_7 - голова двору, ОСОБА_8(дружина), ОСОБА_3(внук), ОСОБА_4(внучка), ОСОБА_6(невістка). Частка кожного члена двору становила 1/5.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_8. Факт смерті останньої додатково підтверджується долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1. Після її смерті відкрилась спадщина на належну їй частку спірного житлового будинку. На випадок своєї смерті померла заповіту не склала. Проте, на день смерті із нею, серед інших членів сім'ї, проживав та був зареєстрована її чоловік - ОСОБА_7 /а.с. 3/.

Відтак, останній, відповідно до норм статей 529, 549 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин), спадщину після смерті ОСОБА_8 прийняв, оскільки як спадкоємець першої черги фактично вступив в управління та володінням спадковим майном.

Разом з тим, в судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що ІНФОРМАЦІЯ_2, у віці 82 років, помер ОСОБА_7, про що ІНФОРМАЦІЯ_2 зроблено відповідний актовий запис №15 та виконавчим комітетом Вільховецької сільської ради Жидачівського району Львівської області, від ІНФОРМАЦІЯ_2, видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 /а.с. 4/.

Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Судом встановлено, що спадщина померлого складається із: частини житлового будинку з погосподарськими будівлями, який розташований по АДРЕСА_1 (1/5 - як член колишнього колгоспного двору; 1/5 - успадкована після смерті дружини) та земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,2276 га та 1,1150 га, розташованих на території Вільховецької сільської ради Жидачівського району Львівської області.

З наявної в матеріалах справи копії заповіту від 06 червня 2013 року, вбачається, що ОСОБА_7 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: «все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати в день моєї смерті і на що я за законом матиму право, заповідаю дочці ОСОБА_2». Судом встановлено, що на день смерті заповідача заповіт не змінений та не скасований /а.с. 5, 10/.

Дослідженими в судовому засіданні копіями свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 28 травня 1957 року та свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4, встановлено, що позивачка по справі є дочкою спадкодавця - ОСОБА_7.

Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до ст.ст.1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Так, дослідженими в судовому засіданні матеріалами витребуваної спадкової справи до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 встановлено, факт звернення ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини після смерті її батька - ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28 вересня 2016 року, а саме на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 1,2276 га та 1,1150 га, розташованих на території Вільховецької сільської ради Жидачівського району Львівської області.

Разом з тим, постановою державного нотаріуса Жидачівського районного нотаріального округу № 784/02-31 від 27 вересня 2016 року, встановлено факт відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька на інше майно(будинок), у зв'язку з тим, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1, який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померлий не є його останнім членом /а.с. 11/.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Окрім того, з долучених до матеріалів справи заяв відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, вбачається, що останні позовні вимоги позивачки визнають, та відповідно ОСОБА_4(брат позивачки) на частку в спадщині після смерті батьків не претендує, а ОСОБА_3 від належної йому як члену колгоспного двору частки відмовляється на користь - ОСОБА_2 /а.с. 7, 31/.

Таким чином, враховуючи, що позивачка оформити право власності на спадкову частку в спірному житловому будинку, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; права відповідачів не порушуються; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 223, 229, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

позов задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті її батька - ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на 3/5 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що в АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення, а вразі проголошення лише вступної та резолютивної частин або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

СУДДЯ І.І. Ціпивко