№ 201/5858/17
провадження 2/201/378/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради, третя особа Перша ОСОБА_2 державна нотаріальна контора про визнання спадкоємицею четвертої черги за законом і визнання права власності на автомобіль в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 21 квітня 2018 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 міської ради про визнання спадкоємицею четвертої черги за законом і визнання права власності на автомобіль в порядку спадкування за законом, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а її представник в ході судового засідання посилаються на те, що 02 червня 2016 року помер її вітчим ОСОБА_3, після його смерті залишилося спадкове майно в вигляді автомобіля ВАЗ-2109, за життя вітчим заповіту не склав, в нього відсутні спадкоємці першої, другої і третьої черг спадковості та особи, які мають право на обовязкову долю в спадковому майні; позивач в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, була заведена нотаріальна справа, але нотаріус 06 грудня 2016 року винесла постанову про відмову в видачі їй свідоцтва через відсутність документального підтвердження родинних звязків позивача зі спадкодавцем. Не погодившись з вказаною постановою, позивач звертається до суду з цим позовом і вказує на те, що сам померлий в своїх документах: договорах депозитних вкладів в банку в заповідальному розпорядженні називає позивача дочкою, що є підтвердженням їх родинних звяків, крім того, вона тривалий час мешкала з ОСОБА_3 до його смерті, вела з ним спільне господарство і фактично прийняла спадщину, тому має право на вказану спадщину в вигляді автомобіля померлого. Звернення до третьої особи (нотконтори) ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і вона оформити вказане зараз бажає шляхом подання позову до суду про зміну черговості в спадкуванні і визнання права власності в порядку спадкування по законом після смерті вітчима, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що її права порушено і була вимушена звертатися з позовом до суду. Позивач вважає, що все ним зроблено правильно і згідно закону та просив визнати за ним право власності на вказане житло в порядку спадкування за законом, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 міської ради в судовому засіданні позовні вимоги фактично не визнав, зазначивши, правовстановлюючих документів своєчасно і правильно оформлено не було, звернення позивача до нотаріальної контори ні до чого не призвело, порушується порядок оформлення права власності на квартиру в кооперативі, відповідної реєстрації житла також не було; отже порушено передбачений законом порядок оформлення права власності, але просив позовні вимоги розглянути по закону на підставі наявних доказів і просив винести рішення на розсуд суду.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомили; в письмовому зверненні до суду погодилися з викладеними в позові обставинами, просили розглянути справу по закону за наявними матеріалами і слухати без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представника позивача і представника відповідача, зясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що 02 червня 2016 року помер ОСОБА_3, після його смерті залишилося спадкове майно в вигляді автомобіля ВАЗ-2109, 1989 року випуску; як стверджує позивач ОСОБА_3 це її вітчим, за життя вітчим заповіту не склав, в нього відсутні спадкоємці першої, другої і третьої черг спадковості та особи, які мають право на обовязкову долю в спадковому майні; позивач в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, була заведена нотаріальна справа, але нотаріус 06 грудня 2016 року винесла постанову про відмову в видачі їй свідоцтва через відсутність документального підтвердження родинних звязків позивача зі спадкодавцем. Не погодившись з вказаною постановою, позивач звертається до суду з цим позовом і вказує на те, що сам померлий в своїх документах: договорах депозитних вкладів в банку в заповідальному розпорядженні називає позивача дочкою, що є підтвердженням їх родинних звяків, крім того, вона тривалий час, понад 5 років, мешкала з ОСОБА_3 до його смерті однією сімєю, вела з ним спільне господарство і фактично прийняла спадщину, тому має право на вказану спадщину в вигляді автомобіля померлого. Звернення до третьої особи (нотконтори) ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і вона оформити вказане зараз бажає шляхом подання позову до суду про зміну черговості в спадкуванні і визнання права власності в порядку спадкування по законом після смерті вітчима, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо

Отже, після смерті вітчима позивача відкрилась спадщина, до складу якої на тепер входить автомобіль ВАЗ 2109, 1989 року випуску, державний номер 557 76 АА, свідоцтво про реєстрацію ЯАА № 325180.

Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Судом з паспорта і нотаріальних документів встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрована і мешкає в АДРЕСА_1, а спадкодавець мешкав та був зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач 20 жовтня 2016 року звернулася до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3, але нотаріус 06 грудня 2016 року винесла постанову про відмову в видачі їй свідоцтва через відсутність документального підтвердження родинних звязків позивача зі спадкодавцем; зараз позивач оформити вказане зараз бажає шляхом подання позову до суду про визначення її спадкоємцем четвертої черги і визнання права власності в порядку спадкування по законом після смерті ОСОБА_3, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо.

Суду позивач також вказує на те, що вона понад 5 родів мешкала разом зі спадкодавцем і вела з ним спільне господарство, доглядає за майном, однак автомобіль зареєстрований в реєстрі прав власників рухомого майна за померлим. В звязку з обставинами, що склалися, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права відповідно до положень статті 16 ЦК України.

Позивач вважає, що його права порушено, все ним зроблено правильно і згідно закону та просила визнати за ним право власності на вказану квартиру в порядку спадкування за законом. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було і позивач вимушений був звернутися до суду з позовом про визнання права власності за ними на вказаний обєкт нерухомості в порядку спадкування.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Дійсно 02 червня 2016 року помер ОСОБА_3, після його смерті залишилося спадкове майно в вигляді автомобіля ВАЗ-2109, 1989 року випуску; як стверджує позивач ОСОБА_3 це її вітчим, за життя вітчим заповіту не склав, в нього відсутні спадкоємці першої, другої і третьої черг спадковості та особи, які мають право на обовязкову долю в спадковому майні; позивач в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, була заведена нотаріальна справа, але нотаріус 06 грудня 2016 року винесла постанову про відмову в видачі їй свідоцтва через відсутність документального підтвердження родинних звязків позивача зі спадкодавцем.

За змістом ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах іф порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частою 1 ст. 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України можливо визнання особи спадкоємцем четвертої черги, якщо вона прожила зі спадкоємцем понад 5 років до часу відкриття спадщини і позивачем надано суду довідку з ЖБК (місця мешкання та реєстрації ОСОБА_3О.) про її мешкання зі спадкоємцем і ведення з ним спільного господарства понад 5 років, але про це повинно бути в передбаченому законом порядку встановлено відповідний юридичний факт, чого зроблено не було і вимоги про це в уточненому позові ОСОБА_1 не заявила і питання про розгляд вказаного не ставила. Отже підтвердження факту мешкання зі спадкоємцем однією сімєю певний час і ведення з ним спільного господарства не встановлено і з цих підстав не може бути задоволення позову.

Не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні і твердження позивача про родинні стосунки з померлим, оскільки належних письмових чи інших доказів про це суду не надано, а посилання позивача на вказівку про це (сам померлий називав позивача дочкою в заповідальному розпорядженні договорів банківських вкладів) в банківських документах не може бути достатньою підставою для задоволення позову, оскільки нічим іншим це обєктивно не підтверджено.

При таких обставинах, у відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Крім того, п. 23 постанови № 7 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у правах про спадкування» від 30 травня 2008 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

У відповідності до п. п. 4.15, 4.18 наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року за № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, і доводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус розяснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність», що був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, «Громадянин набуває права власності на ... майно, одержане внаслідок успадкування ...».

Відповідно до вимог ст. 46 Закону України «Про нотаріат», «Нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. …».

Згідно з п. 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, «Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.».

Відповідно до глави 13 розділу I вказаного Порядку, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Ст. 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України також передбачено право власника майна на предявлення позову про визнання його права власності.

Застосовуючи вищенаведені норми права до спірних правовідносин, оскільки іншим порядком, крім судового, неможливо захистити спадкові права та законні інтереси позивача, останній і вважав необхідним звернутися до суду з нижчевказаними позовними вимогами про визнання права власності на майно в порядку спадкування після смерті батьків, які він вважає законними та обґрунтованими.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає не задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Тобто, позивач і його представник повинни довести, що їх дiями не було порушено їх права або права відповідача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позовної заяви до ОСОБА_2 міської ради про визнання спадкоємицею четвертої черги за законом і визнання права власності на автомобіль в порядку спадкування за законом відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про зміну черговості в спадкуванні і визнання права власності на автомобіль в порядку спадкування за законом в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 21, 41, 55, 58, 124, 129, 129-1 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 15, 16, З, 5, 15, 16, 321, 328, 392, 1217, 1218, 1220, 1223, 1226, 1258, 1259, 1261-1265, 1269, 1270, 1282 ЦК України, ст. 46 Закону України «Про нотаріат», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позовної заяви до ОСОБА_2 міської ради, третя особа Перша ОСОБА_2 державна нотаріальна контора про визнання спадкоємицею четвертої черги за законом і визнання права власності на автомобіль в порядку спадкування за законом відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 12 червня 2018 року.

Суддя -