АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2975/18 Справа № 175/1543/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Озерянська Ж. М. Доповідач - Свистунова О.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Єлізаренко І.А., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк", третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Орлова Тетяни Євгенівна, про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, -

В С Т А Н О В И Л А:

В порядку пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п.6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", яке з 21 травня 2018 року змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк") про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог позивач указувала, що 24 червня 2008 року уклала з АТ КБ "ПриватБанк" кредитний договір № DPN0GK00000063 на суму 86 914 доларів США, зі сплатою 15 % за користування кредитом та зі строком погашення до 24 червня 2028 року включно.

Для забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором цього ж дня ОСОБА_2 уклала договір іпотеки, за умовами якого надала в іпотеку жилий будинок площею 51,3 кв.м., що розташований за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгородне, вул. Жовтнева, 236, який належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Вказувала, що умови кредитного договору є несправедливими, оскільки в додатку № 1 до кредитного договору загальна вартість кредиту зазначена із розрахунку 83 400 доларів США, натомість у пункті 8.1 кредитного договору вказана сума кредиту у розмірі 107 168 доларів США 91 цент. Крім того, в пункті 8.1. кредитного договору передбачена сплата винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту в розмірі 2 502 доларів США, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих коштів та винагорода за проведення додаткового моніторингу.

Ураховуючи викладене, позивач просила суд визнати недійсним кредитний договір, а як наслідок, визнати недійсним договір іпотеки, оскільки цей договір є похідним від основного.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.

Також скаржник зазначає, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає указаним вимогам закону.

Судом першої інстанції установлено, що 24 червня 2008 року ОСОБА_2 уклала з АТ КБ "ПриватБанк" кредитний договір № DPN0GK00000063 на суму 86 914 доларів США, зі сплатою 15 % за користування кредитом та зі строком погашення до 24 червня 2028 року включно та договір іпотеки, за умовами якого надала в іпотеку жилий будинок площею 51,3 кв.м., що розташований за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгородне, вул. Жовтнева, 236.

Відмовляючи у задоволенні у задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивач під час укладення спірних договорів була ознайомлена з їх умовами щодо суми та валюти кредиту, проти них не заперечувала, що підтверджується її особистим підписом.

Проте ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що пунктом 8.1 кредитного договору передбачено винагороду за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту в сумі 2 502 доларів США, та винагороду за проведення додаткового моніторингу, однак не зазначено, які саме послуги за вказані винагороди надаються позивачу.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ "Про захист прав споживачів" (далі - Закон № 1023-ХІІ) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Отже, несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо сплати винагороди за резервування ресурсів, і це є підставою для визнання такого положення недійсним.

Оскільки у спірному договорі сплата винагороди за резервування ресурсів визначена в процентах від суми зарезервованих ресурсів, тобто є змінною величиною, то такі умови суперечать положенням частини п'ятої статті 11 Закону.

Згідно із частинами першою, другою, четвертою та п'ятою статті 18 цього Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Зазначений висновок міститься у постанові Верховного суду України від 12 вересня 2012 року № 6- 80цс12.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Суд першої інстанції не врахував, що у разі визнання окремих положень кредитного договору несправедливими, таке положення може бути змінено або визнано недійсним, відмовив в задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору в цілому.

Щодо визнання недійсним іпотечного договору суд зазначає наступне.

Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 625 Цивільного кодексу України встановлює, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

У відповідності до ст. 215 ЦК України - підставою недійсності угоди є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст. 203 цього кодексу.

Колегія суддів наголошує на тому, що у статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Позивачем не наведено жодної підстави, з приводу визнання іпотечного договору недійсним. В той час як договір укладено в письмовій формі, договір є нотаріально посвідченим, укладений в реальне настання правових наслідків, що обумовлені нею. Особи, що укладали договір мали необхідний об'єм цивільної дієздатності, воля учасників угоди на її укладання була вільною.

Оскільки позивачем не наведені правові підстави позовних вимог, іпотечний договір укладений відповідно до вимог чинного законодавства, і суд вважає, що підстав для задоволення позову в цій частині не має.

З урахуванням вищезазначеного та на підставі п.п.1,2,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1158,32 грн.

Керуючись ст. 147, п.3 розділом XII Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Орлова Тетяни Євгенівна, про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки - задовольнити частково.

Визнати пункт 8.1 кредитного договору № DPN0GK00000063 від 24 червня 2008 року недійсним в частині сплати ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту, та винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1158,32 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.А. Єлізаренко

О.В. Лаченкова