Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 196/89/16-ц

провадження № 61-13506св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2016 року у складі судді Бойка Ю. О. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2016 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Каратєвої Л. О., Ткаченко І. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу.

Позов мотивовано тим, що 25 вересня 2014 року між ним та відповідачами був укладений договір позики у формі розписки, відповідно до умов якого позивач передав відповідачам гроші в сумі 10 500 доларів США з умовою повернення через один місяць.

Оскільки гроші йому не повернули, він просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на свою користь борг в сумі 10 500 доларів США, що еквівалентно 244 300 грн та три проценти річних від суми простроченого боргу у сумі 9 772 грн, а всього 254 072 грн, вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 25 квітня 2014 року в сумі 10 500 доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між позивачем та ОСОБА_5 виникли боргові правовідносини, що підтверджується розпискою та визнається останнім. У зв'язку з невиконання відповідачем умов договору з нього на користь позивача підлягає стягненню вказана сума боргу за вирахуванням трьох процентів річних, оскільки позичальникові були передані 10 500 доларів США, які не є сумою грошових коштів в розумінні статті 1046 ЦК України, а є річчю, визначеною родовими ознаками. Оскільки ОСОБА_6 на момент укладення вказаного договору не була дружиною ОСОБА_5 та стороною цього договору, вимоги про солідарне стягнення з відповідачів боргу є безпідставними.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, скасовано рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2016 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми та ухвалено в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 три проценти річних від простроченої суми у розмірі 9 196,39 грн та судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 397,39 грн.

В іншій частині рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання, до них слід застосовувати цивільно-правову відповідальність, передбачену статтею 625 ЦК України. Разом із тим апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог щодо солідарного стягнення боргу із відповідачів, оскільки на момент укладення спірного договору ОСОБА_6 не була дружиною ОСОБА_5, доказів використання позики в інтересах сім'ї не надано.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення першої інстанції та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позову про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно відмовили у задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення суми боргу з відповідачів на користь позивача, оскільки відповідачі після розірвання шлюбу продовжували проживати разом і вести спільне господарство, отримані в борг кошти витратили на придбання спільного майна.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_6 заперечував проти задоволення касаційної скарги.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

22 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суди установили, що 25 вересня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір позики у формі розписки.

Відповідно до умов договору позивач передав ОСОБА_5 за згодою ОСОБА_6 гроші в сумі 10 500 доларів США з умовою повернення через один місяць з можливістю подальшої пролонгації (а.с. 7).

Як вбачається зі свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_1 шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 розірвано 08 січня 2014 року (а.с. 28).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу незалежно від найменування документа і на підставі установлених результатів зробити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошових коштів із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Оскільки у вказаній справі договір позики укладений у письмовій формі, зміст якого підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, то висновок судів першої та апеляційної інстанцій про укладення договору позики між сторонами є обґрунтованим.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Отже, судом апеляційної інстанції правильно застосовано положення частини другої статті 625 ЦК України та стягнуто з відповідача на користь позивача 3 % річних, оскільки відповідач порушив грошове зобов'язання, не повернувши позику у передбачений договором строк.

Таким чином, вирішуючи спір, суди, дослідивши наявну в матеріалах справи боргову розписку та інші подані сторонами докази, правильно встановили наявність між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 боргових зобов'язань, а тому правомірно задовольнили позов у частині стягнення з відповідача боргу та 3 % річних.

Судові рішення першої (у нескасованій частині) та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із положеннями частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Частиною другою статті 73 СК України встановлено, що стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Доводи касаційної скарги про необхідність солідарного стягнення суми боргу з відповідачів на користь позивача є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідачі після розірвання шлюбу продовжували проживати у фактичних шлюбних відносинах разом і вести спільне господарство, отримані в борг кошти витратили на придбання спільного майна в інтересах сім'ї, що унеможливлює покладення на ОСОБА_6, яка не є стороною цього договору та поручителем за ним, обов'язку по поверненню заборгованості.

Безпідставними є також доводи касаційної скарги про необґрунтовану відмову суду апеляційної інстанції у стягненні штрафних санкцій, передбачених статтею 625 ЦК України, у доларах США, оскільки апеляційний суд, стягуючи ці санкції, правильно врахував, що позивач просив суд стягнути їх у гривнях, а заява про уточнення позовних вимог, в якій позивач просив стягнути заборгованість у доларах США, не була прийнята судом першої інстанції (а.с. 49).

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2016 року в нескасованій частині судом апеляційної інстанції та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк