Справа № 150/127/13-ц
Провадження по справі № 6/150/6/18
УХВАЛА

08 червня 2018 року с. Мазурівка

Суддя Чернівецького районного суду Вінницької області Суперсон С.П., розглянувши матеріали цивільної справи за заявою ОСОБА_1 про зміну способу виконання рішення суду,-

ВСТАНОВИВ:

До Чернівецького районного суду Вінницької області надійшла заява ОСОБА_1 про зміну способу виконання рішення суду, яка передана в провадження судді Суперсону С.П.

Під час вивчення заяви та доданих до неї матеріалів і вирішення питання про призначення справи до судового провадження, суддею було встановлено підстави для самовідводу, передбачені п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України, про що було написано відповідну заяву про самовідвід у звязку із наявністю обставин, що можуть викликати сумнів у обєктивності та неупередженості судді, оскільки статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено одну із основних процесуальних гарантій, якою може скористатися особа при розгляді її позову в національному суді і якою є розгляд справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Так, під час вивчення матеріалів заяви ОСОБА_1 про зміну способу виконання рішення суду було встановлено, що заявником у вказаній заяві є ОСОБА_1, справи за участі якого неодноразово розглядалися головуючим суддею Суперсоном С.П.

Рішення головуючого судді Суперсона С.П. неодноразово викликали обурення зі сторони ОСОБА_1 та висловлювання негативного ставлення до прийнятих суддею рішень.

За вказаних обставин виникає сумнів у обєктивності та неупередженості судді Суперсона С.П. під час розгляду даної цивільної справи.

У пункті 2.5 «Бангалорських принципів поведінки судді» (схвалені резолюцією 2006/23 Економічної та ОСОБА_2 ООН від 27 липня 2006 року) зазначено, що суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об'єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

Згідно зі статтею 15 Кодексу суддівської етики, затвердженого ХІ черговим зїздом суддів України 22 лютого 2013 року, неупереджений розгляд справ є основним обовязком судді. Суддя має право заявити самовідвід у випадках, передбачених процесуальним законодавством, у разі наявності упередженості щодо одного з учасників процесу, а також у випадку, якщо судді з його власних джерел стали відомі докази чи факти, які можуть вплинути на результат розгляду справи. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи у разі неможливості ухвалення ним обєктивного рішення у справі.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або обєктивності судді.

Відповідно до ч.1 ст.39 ЦПК України з підстав, зазначених у статтях 36, 37 і 38 ЦПК України, суддя, секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач зобовязані заявити самовідвід.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року і, відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства (далі - Конвенція) кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обовязків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) від 20 липня 2006 року зазначив, що Суд повторює, що, як було раніше визначено, фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Занд проти Австрії» (заява №7360/76, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року) комісія звернула увагу на те, що стаття 6 Конвенції передбачає: «всю організаційну систему судів, включаючи не тільки питання, які підпадають під юрисдикцію певних видів судів, але також встановлення окремих судів та визначення їх місцевої юрисдикції».

Окрім того, у рішеннях у справі «Посохов проти Росії» (заява № 63486/00) від 4 березня 2003 року та у справі «Федотова проти Росії» (заява № 73225/01) від 13 квітня 2006 року Європейський суд з прав людини також вказав, що суд не є встановленим законом у разі, якщо правила, які регламентують склад суду, не були додержані.

Таким чином, можна стверджувати, що «судом, встановленим законом» (пункт 1 ст. 6 Конвенції) не вважається суд, який розглядає справу, не дивлячись на наявність підстав для заявлення самовідводу.

Отже, самовідвід це обовязок, зокрема судді, метою якого є гарантування неупередженості та обєктивності здійснення правосуддя, який попереджає можливість скасування рішення з мотивів незаконності складу суду.

З огляду на викладене, вважаю заяву про самовідвід вмотивованою та такою, що підлягає до задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 33, 36, 39, 40 41, 353 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Задоволити заяву про самовідвід головуючого судді Суперсона С.П. в цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про зміну способу виконання рішення суду.

Передати справу за заявою ОСОБА_1 про зміну способу виконання рішення суду для здійснення повторного автоматизованого розподілу без участі судді Суперсона С.П. в порядку ст. 33 ЦПК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДЯ С.П. СУПЕРСОН