Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 523/9068/14-ц

провадження № 61-19977 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С.Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, яка є правонаступником ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гребенюк Ірина Миколаївна,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_8, подану її представником ОСОБА_9, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси складі судді Гудіної Н. І. від 11 липня 2014 рокута рішення Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Сєвєрової Є. С., Дрішлюка А. І. від 11 травня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І. М., про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного між нею та відповідачем 3 червня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І. М. Позов мотивовано тим, що вона помилилася щодо природи оспорюваного правочину, оскільки вважала, що між нею та відповідачем укладено договір довічного утримання, однак остання не надала їй жодної допомоги, а тому просила визнати недійсним договір дарування на підставі

статті 229 ЦК України. Одночасно зазначала, що відповідач навмисно ввела її в оману, а тому також просила визнати вказаний договір недійсним на підставі статті 230 ЦК України.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 липня 2014 року позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений 03 червня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І. М.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при укладенні договору дарування позивача було введено в оману, а тому такий договір є недійсним з підстав, встановлених статтею 230 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 лютого 2017 року у зв'язку із смертю позивача ОСОБА_5 залучено до участі у розгляді справи її правонаступника - ОСОБА_4

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_5, правонаступником якої є

ОСОБА_4 Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 03 червня

2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І. М.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_5 в силу свого похилого віку та за станом здоров'я потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, передача квартири фактично не відбулася, а тому наявні підстави, передбачені статтею 229 ЦК України для визнання оспорюваного правочину недійсним.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року, ОСОБА_8 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що матеріали справи не містять жодного доказу, що позивач помилилася при укладенні оспорюваного договору. Крім того, суд апеляційної інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин пункт 5 частини другої статті 258, частину четверту статті

267 ЦК України, оскільки позивач звернулася до суду із позовом поза межами позовної давності. Суди позбавили її права власності на вказану квартиру, яку 15 квітня 2014 року вона придбала у ОСОБА_6

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами попередніх інстанцій установлено, що3 червня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір дарування, за яким позивач передала в дар відповідачу належну їй на праві власності квартиру

АДРЕСА_1

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК Україниволевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування тощо.

Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

Судами установлено, що на час укладення договору дарування

ОСОБА_5 була особою похилого віку (ІНФОРМАЦІЯ_1), дитиною війни та відповідно до заключення лікарської консультаційної комісії від 10 жовтня 2008 року потребувала стороннього догляду постійно.

Спірна квартира була єдиним житлом ОСОБА_5, іншого житла остання не мала. Фактична передача будинку відповідачу за договором дарування так і не відбулася.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, встановивши, що на момент укладення договору ОСОБА_5 була особою похилого віку, після укладення договору дарування фактичної передачі спірної квартири за цим договором не було, позивач продовжувала сплачувати комунальні послуги за користування спірною квартою, дійшов обґрунтованого висновку, що остання, укладаючи спірний договір дарування, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов'язків сторін за цим договором та правильно задовольнив позов на підставі статті 229 ЦК України. При цьому суд правильно врахував, що у ОСОБА_5 було відсутнє вільне волевиявлення на безоплатну передачу нерухомого майна у власність відповідачу.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним на підставі

статті 229 ЦК України безпідставні.

Колегія суддів не бере до уваги доводи касаційної скарги про незастосування судом апеляційної інстанції позовної давності, про застосування якого просила ОСОБА_8 в апеляційній скарзі, оскільки заяви про застосовування позовної давності до суду першої інстанції подано не було, а на стадії апеляційного перегляду суд не вправі розглядати таку заяву.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 17 квітня 2018 року № 200/11343/14-ц, якщо відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, це є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Проте, ОСОБА_8 не є відповідачем у справі, а відповідач ОСОБА_6 із заявою про застосування строку позовної давності до суду не зверталася.

Рішення суду першої інстанції не підлягає перегляду у касаційному порядку, оскільки скасоване судом апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_8, поданою її представником ОСОБА_9, залишити без задоволення, а рішення Апеляційного суду Одеської області від 11 травня 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк