Справа № 450/3427/17 Провадження № 2/450/725/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" червня 2018 р. Пустомитівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Кіпчарського М.О.,

секретаря судового засідання Микитів Н.С.,

за участю: позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Пустомити в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору оренди недійсним,-

в с т а н о в и в:

Позивач 08.12.2017р. звернувся в суд з позовом до відповідача, позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18.10.2010 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого він передав ОСОБА_3 у строкове платне користування терміном на 5 років належну йому земельну ділянку площею 4,0637 га, яка знаходиться на території Кротошинської сільської ради Пустомитівського району.

Укладення даного договору носило формальний характер та не було спрямоване на настання будь-яких передбачених договором наслідків. Зокрема, з моменту укладення договору передбачені ним умови не виконувались сторонами, передача земельної ділянки відповідачу не відбулася, відповідач визначеної договором орендної плати йому не сплачував та не приступав до використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Посилаючись на вимоги ст.ст.203, 215 ЦК України, з цих підстав просить визнати недійсним договір оренди землі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 повністю підтримали позов з вище зазначених підстав та просять його задовольнити. Уточнили, що після укладення договору оренди земельної ділянки акт прийому передачі земельної ділянки не складався, земельна ділянка ОСОБА_3 не передавалась в користування і такий її не використовував за призначенням, так як дана земельна ділянка фактично була передана в користування іншій особі.

Відповідач ОСОБА_3 заявлений позов не визнав, в задоволенні якого просить відмовити. Пояснив, що після укладення договору оренди земельної ділянки, таку він не використовував за призначенням та не платив власнику обумовленої орендної плати. Йому відомо, що спірну земельну ділянку використовувало за призначенням інше підприємство, яке сплачувало ОСОБА_1 орендну плату. Між ним та ОСОБА_1 була фактично домовленість про продаж даної земельної ділянки, але із-за мараторію на продаж землі, він не мав можливості набути таку земельну ділянку в інший спосіб.

Повно та всебічно зясувавши обставини справи, які підтверджені дослідженими в судовому засіданні доказами в їх сукупності, відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права суд вважає, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №200512, виданого 21.07.2010 року, ОСОБА_1 являється власником земельної ділянки площею 4,0637 га, кадастровий номер :02:000:0035, яка розташована на території Кротошинської сільської радиПустомитівського району, цільове призначення якої ведення товарного сільськогосподарського виробництва( а.с.___).

Також встановлено, що 18.10.2010 р. ОСОБА_1 (Орендодавець) та ОСОБА_3 (Орендар) уклади Договір оренди земельної ділянки площею 4,0637 га терміном на 5 років, строк дії якого відліковується від дати державної реєстрації договору. Договір підписаний сторонами та посвідчений нотаріусом ( а.с.____).

Пунктом 19 Договору визначено, що передача земельної ділянки в оренду здійснюється у семиденний термін з дня державної реєстрації цього договору за Актом прийому-передачі.

Згідно умов договору: орендна плата становить 1060,63 грн. за рік, яка вноситься до 01 грудня поточного року; дія Договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у наслідок невиконання другою стороною обов»язків, передбачених договором.

Статтями 317,321, 373 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов»язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених випадках.

Статтями 81, 82 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Згідно статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Згідно частини 5 статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»( п.4) зазначив, що судам відповідно до ст.215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом ( ч.1 ст.219,ч.1 ст.220, ч.1 ст.224 тощо), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом ( ч.2 ст.222, ч.2 ст.223, ч.2 ст.225 ЦК тощо). Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

В судовому засіданні сторони визнали, що при укладенні оспорюваного договору оренди, такий фактично не був спрямований на реальне настання обумовлених в ньому правових наслідків, і тому дані обставини в силу ч.1 ст.82 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

Таким чином в судовому засіданні безспірно доведено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклавши 18.10.2010 року договір оренди земельної ділянки площею 4,0637 га, не мали реальних намірів на передачу та прийняття в строкову платну оренду даної земельної ділянки, і така земельна ділянка фактично не передавалась та не приймалась в оренду, орендна плата не сплачувалась.

Частиною 1 ст.216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю.

Керуючись ст. 152 ЗК України, ст.ст.203,215,216, 317,321,373 ЦК України, ст.ст. 3-5,10,81,133,137,141,258-259, 263-265,273, 351-355 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задовольнити повністю.

Договір оренди земельної ділянки площею 4,0637 га, кадастровий номер :02:000:0035, укладений 18 жовтня 2010 року між ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та ОСОБА_3 ( ідентифікаційний номер НОМЕР_2), визнати недійсним.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Львівської області через Пустомитівський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.273 ЦПК України.

Повне рішення складено 11.06.2018р.

СуддяОСОБА_4