Ухвала

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 761/8311/15-ц

провадження № 61-4181 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
представник позивача -ОСОБА_8,
відповідачі:-Публічне акціонерне товариство «Фінанс Банк»,
-ОСОБА_9,
-ОСОБА_10,
-ОСОБА_11,
треті особи:-приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська Олена Володимирівна,
-Товариство з обмеженою відповідальністю «Еко Фуд»,
-Товариство з обмеженою відповідальністю «Екі Логістік»,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватної компанії Біноза Холдинг Лімітед («Binoza Holding Limited»), підписану представником адвокатом Горлатим Олександром Васильовичем, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва у складі судді Піхур О. В. від 23 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва у складі суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Котули Л. Г., від 20 жовтня 2016 року.

Встановив:

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Фінанс Банк» (далі - ПАТ «Фінанс Банк»), ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська О. В., про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Позовна заява ОСОБА_6 мотивована тим, що він 10 липня 2006 року придбав за договором купівлі-продажу, укладеним з ОСОБА_14, нежитлового будинку літ. «А» по АДРЕСА_1. Право власності за ОСОБА_6 на таке нерухоме майно визнано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 грудня 2008 року в справі № 2-11142/08, яке залишено без змін апеляційним та касаційним судами і набрало законної сили.

Разом з тим, вказане спірне нерухоме майно вибуло з володіння та власності позивача поза його волею на підставі недійсних і нікчемних правочинів на користь ОСОБА_15, потім на користь ОСОБА_16, потім спірне майно було передано в іпотеку ПАТ «Фінанс Банк», потім володільцями майна стали ОСОБА_15, ОСОБА_16 і Товариство з обмеженою відповідальністю «РКК», а 06 березня 2015 року на підставі оспорюваного в цій справі договору купівлі-продажу спірна нежитлова будівля літ. «А» по АДРЕСА_1 як предмет іпотеки за нікчемним іпотечним договором вибула з володіння іпотекодержателя ПАТ «Фінанс Банк» на користь ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11

У позовній заяві ОСОБА_6 зазначив, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 06 березня 2015 року суперечить вимогам статті 38 Закону України «Про іпотеку» (далі - ЗУ «Про іпотеку») та на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є недійсним. Крім того, цей договір посвідчено приватним нотаріусом на підставі рішення суду, яке не набрало законної сили, а також за наявності обтяження від 31 травня 2013 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за нікчемним договором іпотеки.

На підставі наведеного ОСОБА_6 просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу, зареєстрований за № 1317, укладений 06 березня 2015 року між ПАТ «Фінанс Банк», ОСОБА_9, ОСОБА_10 і ОСОБА_11

У квітні 2016 року позивач звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог та, з урахуванням уточнень (а. с. 163-163, т. 1) просив суд витребувати на його користь у: Товариства з обмеженою відповідальністю «Екі Логістік» (далі - ТОВ «Екі Логістік») групу приміщень «1», приміщення першого поверху виробничого комплексу (літ. А), загальною площею 1047 кв. м., по АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання товариства передати ОСОБА_6 за актом прийому-передачі відповідну групу приміщень; Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко Фуд» (далі - ТОВ «Еко Фуд») групу приміщень «2», приміщення другого поверху виробничого комплексу (літ. А), загальною площею 1091 кв. м., по АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання товариства передати ОСОБА_6 за актом прийому-передачі відповідну групу приміщень, АДРЕСА_1; Товариства з обмеженою відповідальністю «Браун та Дір» (далі - ТОВ «Браун та Дір») групу приміщень «3», приміщення третього поверху виробничого комплексу (літ. А), загальною площею 1725,5 кв. м., по АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання товариства передати ОСОБА_6 за актом прийому-передачі відповідну групу приміщень, а також визнати протиправними та скасувати дії державних реєстраторів по внесенню до державного реєстру речових прав на нерухоме майно ряду записів (а. с. 85-86, т. 1).

Збільшені позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтував тим, що 27 червня 2015 року на підставі незаконних договорів купівлі-продажу ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 спірне майно позивача було продано на користь ТОВ «Екі Логістік», ТОВ «Еко Фуд» та ТОВ «Браун та Дір» і воно підлягає витребуванню на користь позивача на підставі частини першої статті 388 ЦК України.

Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 травня 2016 року заява позивача щодо збільшення розміру позовних вимог повернута представникові позивача, а також залучено до участі у справі в якості третіх осіб ТОВ «Екі Логістік», ТОВ «Еко Фуд» та ТОВ «Браун та Дір»

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу виробничого комплексу літ. «А», загальною площею 3863,5 кв. м., по АДРЕСА_1, укладений 06 березня 2015 року між ПАТ «Фінанс Банк» та ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ВерповськоюО. В. за № 1317.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна таке майно належало на праві власності позивачеві ОСОБА_6, про що було відомо продавцеві ПАТ «Фінанс Банк», яке не мало жодних прав на розпорядження таким майном. Районний суд дійшов висновків, що наявні підстави для визнання недійсним оспорюваного в цій справі правочину, передбачені частинами першою та другою статті 203, частиною першою статті 215 ЦК України, та задовольнив вимоги позивача у обраний ним спосіб.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року відхилено апеляційні скарги ПАТ «Фінанс Банк» та ОСОБА_9 і залишено без змін рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильних по суті, законних та обґрунтованих висновків про необхідність задоволення позову.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Приватна компанія Біноза Холдинг Лімітед («Binoza Holding Limited») просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга Приватної компанії Біноза Холдинг Лімітед («Binoza Holding Limited») мотивована тим, що судами попередніх інстанцій безпідставно вирішено спір без залучення до участі у справі Приватної компанії Біноза Холдинг Лімітед («Binoza Holding Limited»), незважаючи на те, що ухваленими у справі судовими рішеннями вирішено питання про права і обов'язки такої компанії, оскільки з 30 липня 2015 року компанія є іпотекодержателем спірного у цій справі майна яке передано в іпотеку покупцями за визнаним недійсним договором купівлі-продажу від 06 березня 2015 року.

Крім того, у касаційній скарзі міститься посилання, що Приватна компанія Біноза Холдинг Лімітед («Binoza Holding Limited») 19 жовтня 2016 року оскаржила в апеляційному порядку законність вказаного вище рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року шляхом подання відповідної апеляційної скарги, однак апеляційний суд жодним чином на таку апеляційну скаргу не відреагував. Ці обставини призвели до того, що Приватна компанія Біноза Холдинг Лімітед («Binoza Holding Limited») була змушена звернутися до касаційного суду з цією касаційною скаргою за захистом своїх прав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року крім іншого відкрито касаційне провадження у справі № 761/8311/15-ц, за касаційною скаргою Приватної компанії Біноза Холдинг Лімітед («Binoza Holding Limited») на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року.

У запереченнях на касаційну скаргу, поданих у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_6 просить відхилити касаційну скаргу і залишити в силі оспорювані судові рішення судів попередніх інстанції.

Заперечення на касаційну скаргу (з урахуванням двох заяв представника позивача про додаткові заперечення на касаційну скаргу) мотивоване тим, що судами попередніх інстанцій ухвалено у справі законні та обґрунтовані судові рішення по суті вимог позову, а вимоги касаційної скарги є безпідставними, оскільки особа, яка її подала, не брала участі у розгляді справи і судами питання про її права чи інтереси не вирішувались. Крім того, догові іпотеки, яким обґрунтовуються доводи касаційної скарги Приватної компанії Біноза Холдинг Лімітед («Binoza Holding Limited») є нікчемним і не породжує для компанії жодних прав щодо спірного майна.

У письмових поясненнях на касаційну скаргу, поданих у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська О. В. зазначає про необхідність задоволення вимог касаційної скарги Приватної компанії Біноза Холдинг Лімітед («Binoza Holding Limited») шляхом скасування оспорюваних судових рішень судів попередніх інстанцій з ухваленням у справі нового рішення суду про відмову в позові.

Пояснення на касаційну скаргу мотивовані тим, що доводи касаційної скарги є обґрунтованими і що при посвідченні оспорюваного у справі договору купівлі-продажу від 06 березня 2015 року нотаріусом було дотримано усіх вимог чинного законодавства України і підстави для визнання такого договору недійсним відсутні.

Правом на подачу відзиву (заперечень) на касаційну скаргу інші учасники справи не скористалися.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України (тут і далі ЦПК України в чинній редакції) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом частини третьої статті 14, статті 324 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги Приватної компанії Біноза Холдинг Лімітед («Binoza Holding Limited»), право на касаційне оскарження судових рішень, що набрали законної сили, мають сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, за умови, що суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов'язки.

Як зазначено вище, доводи касаційної скарги Приватної компанії Біноза Холдинг Лімітед («Binoza Holding Limited») зводяться до того, що компанія не брали участі у справі, однак судами попередніх інстанцій вирішено питання про її права. Зокрема, Приватна компанія Біноза Холдинг Лімітед («Binoza Holding Limited») 30 липня 2015 року набула статусу іпотекодержателя предмета іпотеки у вигляді спірного у цій справі нерухомого майна і вважає, що внаслідок ухвалення судами попередніх інстанцій судових рішень у цій справі її права іпотекодержателя будуть порушені.

З такими твердженнями заявника погодитися не можна у зв'язку з таким.

Оспорюваний у цій справі договір купівлі-продажу було укладено 06 березня 2015 року, а особа, яка подала касаційну скаргу, набула права іпотекодержателя спірного майна після укладення спірного правочину, а саме 30 липня 2015 року, однак до моменту ухвалення судом першої інстанції рішення суду 23 червня 2016 року.

Положеннями статті 2 Закону України «Про іпотеку» (далі - ЗУ «Про іпотеку») передбачено, що законодавство України про іпотеку базується на Конституції України і складається з ЦК України, Господарського кодексу України, Земельного кодексу України, цього Закону та інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів України.

Частиною другою статті 3 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

З доданих до касаційної скарги копій витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки, копій нотаріально посвідчених договорів про заміну іпотекодержателя слідує, що державна реєстрація відповідно іпотеки була проведена 30 липня 2015 року і з того часу Приватна компанія Біноза Холдинг Лімітед («Binoza Holding Limited») набула прав і обов'язків іпотекодавця на спірне нерухоме майно.

Статтею 17 ЗУ «Про іпотеку» визначені підстави припинення іпотеки, однією з яких є визнання іпотечного договору недійсним.

У той же час, положеннями статті 23 ЗУ «Про іпотеку» передбачений принцип збереження дійсності іпотеки у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи (за деякими виключеннями).

Таким чином, до моменту припинення іпотеки з тих чи інших підстав, іпотека зберігається, і зміна іпотекодавця за загальним правилом не впливає на іпотечні права іпотекодержателя.

Отже, відсутні підстави вважати, що права Приватної компанії Біноза Холдинг Лімітед («Binoza Holding Limited») як іпотекодержателя, які виникли на підставі іпотечного договору, будь-яким чином порушуються внаслідок визнання недійсним в судовому порядку спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна від 06 березня 2015 року № 1317, оскільки відповідні права іпотекодержателя, за умови дійсності іпотеки, зберігаються до моменту припинення іпотеки і зміна іпотекодавця на ці права не впливає.

Слід зазначити, що Приватна компанія Біноза Холдинг Лімітед («Binoza Holding Limited») могла бути залучена до участі у справі у якості третьої особи за правилами частини другої статті 35 ЦПК України в редакції, чинній станом на час розгляду справи судом першої інстанції, однак для цього суд першої інстанції мав встановити при прийнятті позовної заяви, здійсненні провадження у справі до судового розгляду або під час судового розгляду справи, що судове рішення може вплинути на права Приватної компанії Біноза Холдинг Лімітед («Binoza Holding Limited»).

Матеріали справи не містять відомостей, що особа, яка подала касаційну скаргу, чи сторони у справі повідомляли суд першої інстанції про факт передачі спірного нерухомого майна в іпотеку Приватній компанії Біноза Холдинг Лімітед («Binoza Holding Limited») 30 липня 2015 року, а тому відсутні підстави вважати, що районним судом при розгляді справи було порушено вимоги статті 35 ЦПК України в редакції, чинній станом на час розгляду справи судом першої інстанції.

Пунктом 3 частини першої статті 396 ЦПК України передбачено обов'язок касаційного суду закрити касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки такої особи не вирішувалося.

Оскільки після відкриття касаційного провадження у справі № 761/8311/15-ц, за касаційною скаргою Приватної компанії Біноза Холдинг Лімітед («Binoza Holding Limited») на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року, яка не брала участі у розгляді цієї справи судами попередніх інстанцій, було встановлено, що оспорюваним в касаційному порядку судовими рішеннями питання про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки такої особи не вирішувалося, то відповідне касаційне провадження підлягає закриттю.

Інші доводи касаційної скарги, а також доводи вказаних вище заперечення на касаційну скаргу та пояснень приватного нотаріуса, не впливають на правові висновки касаційного суду щодо необхідності закриття касаційного провадження у справі в цьому випадку.

Керуючись статтею 396 ЦПК України та пунктом 4 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України,

Ухвалив:

Закрити касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Фінанс Банк», ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, треті особи: - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська Олена Володимирівна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Еко Фуд», Товариство з обмеженою відповідальністю «Екі Логістік», про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, за касаційною скаргою Приватної компанії Біноза Холдинг Лімітед («Binoza Holding Limited»), підписаної представником адвокатом Горлатим ОлександромВасильовичем, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2016 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик