07.05.2018 Єдиний унікальний номер 205/1489/18
Єдиний унікальний номер судової справи 205/1489/18
Провадження номер 2/205/1597/18
РІШЕННЯ

іменем України

07 травня 2018 року

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі головуючого судді Остапенко Н.Г., за участю секретаря судового засідання Шевцової М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на вивезення дитини, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 05 березня 2018 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на вивезення дитини.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 10 вересня 2011 року по 08 липня 2015 року знаходилась в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3.

Від спільного подружнього життя мають неповнолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та має намір вивозу дитини за кордон з метою оздоровлення та всебічного розвитку. Виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості.

На даний час у неї є можливість вивести дитину за кордон, але без нотаріального посвідчення згоди на це батька дитини не може цього зробити та не може оформити необхідні проїзні документи.

Через немотивоване ухилення відповідача від надання дозволу на оформлення паспорту громадянина України для виїзду за кордон без згоди батька та надання дозволу на виїзд за кордон без згоди батька, позивач змушена звернутись до суду та просить суд надати їй на вивезення за кордон доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без дозволу батька ОСОБА_3 та дозволити їй, без згоди батька оформити документи для тимчасового виїзду або супроводу дитини за межі України.

Від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити.

В судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з'явився. Про день місце та час розгляду справи сповіщений належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі.

В зазначений строк відзив на позовну заяву від відповідача не надійшов.

У зв'язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, з 10 вересня 2011 року по 08 липня 2015 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 5).

Від спільного подружнього життя мають неповнолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з матір'ю (а.с. 4, 8).

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, відвідує КЗО «ДНЗ (ясла-садок) № 366» ДМР Індустріального району з 02.06.2015 (а.с. 7).

Підставою для звернення до суду з вказаним позовом є відмова відповідача у наданні дозволу на виїзд малолітньої доньки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків.

У відповідності до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Статтею 141 СК України визначена рівність обсягу прав і обов'язків батьків відносно дитини, незалежно від розірвання шлюбу чи проживання їх окремо від дитини.

Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і нормами міжнародного права. Статтею 18 Конвенції про права дитини проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними.

Особисте немайнове право на свободу пересування фізичної особи закріплене ст. 313 ЦК України. Згідно з ч. 3 даної статті фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» та п.1 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 року №152 (далі - Порядок), документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в'їзд в Україну, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Згідно п.п. 2 п. 7 Порядку оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються особі, яка не досягла 16-річного віку, особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників (далі - законні представники); у разі оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон у закордонній дипломатичній установі - на підставі заяви-анкети одного з батьків/законних представників та письмової згоди другого з батьків/законних представників, яка надається під час подання документів (заява від другого з батьків/законних представників не вимагається, якщо він є іноземцем або особою без громадянства). У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини, затвердженої Резолюцією 1386 (ХІV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року, дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності, при виданні з цією метою законів головним міркуванням повинно бути найкраще забезпечення інтересів дитини.

У ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, вказано, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Отже за змістом наведених норм, питання про виїзд за кордон дитини, яка не досягла шістнадцятирічного віку, у разі відсутності згоди одного з батьків, вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, мети виїзду.

Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей.

Оскільки у позивача були складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з'явився, заперечень та доказів на їх обґрунтування суду не надав, тому суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог та надання дозволу на виїзд неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон без згоди батька.

Вирішуючи питання щодо стягнення витрат на правову допомогу суд виходить з наступного.

Право на правову допомогу гарантовано ст.ст. 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Витрати на правову допомогу, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також докази, що підтверджують факт надання такої допомоги.

Оплата позивачем судового збору в належному розмірі 704,80 грн. підтверджена оригіналом відповідної квитанції банківської установи, витрати на правову допомогу - оригіналом відповідної квитанції адвоката Кадникової Л.Г. від 01 березня 2018 року про сплату позивачем адвокату за надання юридичних послуг в розмірі 2 000,00 грн. на підставі угоди про надання юридичної допомоги від 01 березня 2018 року, у зв'язку з чим судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, ст. 313 ЦК України, ст.ст. 141, 157 Сімейного кодексу України, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231, керуючись ст.ст. 10, 12,13, 141, 263, 265 ЦПК України, суд ,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на вивезення дитини- задовольнити.

Надати дозвіл ОСОБА_1 на вивезення за кордон неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без дозволу батька ОСОБА_3.

Надати дозвіл ОСОБА_1 без згоди батька ОСОБА_3 оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2 704,80 грн. (дві тисячі сімсот чотири гривні 80 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.Г. Остапенко