Справа № 2/593/31/2018
Р І Ш Е Н НЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

Бережанський районний суд Тернопільської області

"23" квітня 2018 р.

В складі :

Головуючого судді Німко Н.П.

При секретарі Олексів О.Б.

З участю:

Позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Бережани Тернопільської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суд із позовом й згідно уточнених позовних вимог, зазначивши відповідачем ОСОБА_3, просила постановити рішення, яким визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/4 (одну четверту) частки квартири АДРЕСА_3. В обгрунтування заявлених вимог позивачка послалася на те, що як спадкоємець за заповітом успадкувала 3/4 частини квартири АДРЕСА_3 в м.Бережани Тернопільської області після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4. За життя спадкодавиця володіла 1/2 частиною зазначеної квартири на праві приватної власності, а 1/4 частину квартири успадкувала після смерті свого чоловіка ОСОБА_5, який, не залишивши заповіту, помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року і залишив після себе 1/2 частину згаданої квартири, як спадкове майно. Після смерті спадкодавця заяву про прийняття спадщини, окрім ОСОБА_4 також подала донька померлого - відповідач ОСОБА_2 й такий чином набула право на 1/4 квартири, однак у визначеному законом порядку не зареєструвала такого права власності; з часу прийняття спадщини після спадкодавця - з 1998 року, жодного разу не навідалася до квартири, не вчинила щодо неї жодних дій, не сплачувала комунальних послуг, не проживала, не виявила до своєї частки у квартирі жодного інтересу, її місцезнаходження для позивачки не відоме. Натомість позивачка, з часу прийняття спадщини після спадкодавиці ОСОБА_4 та оформлення у визначеному порядку права власності на таке майно, відкрито й добросовісно ним користується, оплачує комуналні послуги, проводить поточні ремонти, тощо. За таких обставин вважає, що в силу ч.1 ст. 344 ЦК України вона добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно ним володіти протягом визначеного законом строку, до якого, згідно ч.2 ст. 344 ЦК України вона також приєднує й строк протягом якого таким майном ( 1/4 частиною згаданої квартири) володіла ОСОБА_4, спадкоємцем якої є позивачка. А тому вважає, що має право на визнання за нею ( позивачкою) права власності на таке майно за набувальною давністю.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала й просить їх задовольнти, в обгрунтування заявлених вимог дала пояснення, які є аналогічними змісту позовної заяви й заяви про уточнення таких вимог.

Відповідач - ОСОБА_2 у судове засідання не з»явилася, була належним чином повідомленою про час та місце судового розгляду справи в порядку ч.11 ст. 128 ЦПК України, з цього приводу жодних заяв до суду не подала.

З врахуванням думки позивачки, ухвалою суду вирішено проводити розгляд даної справи заочно, на підставі наявних у ній доказів.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 пояснила, що позивачка ОСОБА_1 доводиться їй рідною донькою, стосунки у них хороші. Відповідачку ОСОБА_2 знає, між собою вони не родичі, жодних стосунків не підтримують. З приводу обставин даної справи повідомила, що ОСОБА_5 з 1978 року перебував у шлюбі із ОСОБА_4, яка доводилася їй (свідку) свекрухою; позивачка ОСОБА_1 є онукою ОСОБА_4 Відповідачка ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_5 від попереднього шлюбу. Востаннє вона бачила ОСОБА_2 на похороні її батька у 1998 році. З того часу по сьогоднішній день з ОСОБА_2 вона жодного разу не бачилася й не спілкувалася, де вона знаходиться і проживає, їй не відомо. Після смерті чоловіка ОСОБА_4 залишилася проживати у їх спільній квартирі АДРЕСА_1. ОСОБА_1 (позивачка) опікувалася бабусею, доглядала її і та за життя склала на неї заповіт на цю квартиру. Померла ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 року і ОСОБА_1 успадкувала після неї вказане майно. Оскільки за ОСОБА_2 залишилася частка квартири, донька хотіла вирішити з цього приводу питання, шукала ОСОБА_8, писала їй на Житомирщину, але доньці прийшла відповідь що така особа там не проживає. Також повідомила, що позивачка доглядає за квартирою і зараз, сплачує комунальні послуги, проводить поточні ремонти.

Заслухавши пояснення позивачки, допитавши свідка, всебічно перевіривши та дослідивши подані докази та матеріали цивільної справи, оцінивши їх в сукупності на предмет достатності для висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмету доказування, керуючись своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом… Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено наступне.

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року ( а.с. 51). Після його смерті відкрилася спадщина у виді 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 в м.Бережани Тернопільської області, якою він володів за життя на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 травня 1993 року, виданого виконавчим комітетом Бережанської міської ради Тернопільської області на підставі розпорядження виконавчого комітету Бережанської міської ради Тернопільської області від 30 квітня 1993 року за НОМЕР_2 (запис №-868 в реєстровій книзі Бережанського міжрайонного бюро технічної інвентаризації (а.с. 4).

У свою чергу, дружина померлого, ОСОБА_4 також володіла 1/2 чачтиною згаданої квартири на підстві того ж самого правовстановлюючого документа.

За життя ОСОБА_9 заповіту не залишив. Його спадкоємцями першої черги за законом були ОСОБА_4 (як дружина) та ОСОБА_2 (як рідна донька). Зазначені особи у визначений законом строк подали нотаріусу заяву про прийняття спадщини після померлого й таким чином набули кожна право на 1/4 частину згаданої квартири (а.с.48,50).

Відповідачка ОСОБА_2 після подання нотаріусу 19 жовтня 1998 року згаданої заяви про прийняття спадщини після ОСОБА_9 й тим самим фактично прийнявши її ( а.с. 48), у подальшому і на даний час, не вчинила жодних дій по державній реєстрації такого свого права у визначеному законом порядку; фактично прийнятим спадковим майном не користувалася, не несла витрати на його утримання та обслуговування, жодного разу не навідалася до згаданої квартири.

Спадкоємиця ОСОБА_4 зареєструвала своє право на спадкове майно, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 06 липня 2001 року за реєстровим номером 1878, зареєстрованого у Бережанському міжрайонному бюро технічної інвентаризації 21 вересня 2001 року за №-868 ( а.с.3,4).

Таким чином, ОСОБА_4 за життя набула право на 3/4 частини згаданої квартири.

У заяві за №-430 від 06 липня 2001 року( а.с. 50), адресованою ОСОБА_10 Бережанській державній нотаріальній конторі про прийняття спадщини після ОСОБА_9, нотаріус проставив відмітку про те, що «…фактом прийняття спадщини - квартири та підставою для звільнення від оплати державної пошлини є перевірено по паспорту в якому мається відсмтка про її прописку в спадковому майні 08 лютого 1994 року та відсутня відмітка про її виписку. 06 липня 2001р…».

У подальшому, ОСОБА_4 залишилася проживати у цій же квартирі, сплачувала комунальні послуги, утримувала її, й тим самим добросовісно, відкрито й безперервно користувалася таким майно, у складі якого перебувала й частка відповідачки.

23 липня 2016 року внаслідок погіршення стану здоров»я ОСОБА_4, вона була перевезена позивачкою з м.Бережани Тернопільської області в с.Петрики Тернопільського району Тернопільської області для подальшої консультації в лікарів Тернопільської обласної лікарні, однак ІНФОРМАЦІЯ_3 року та померла у віці 92 роки.

Після смерті спадкодавиці ОСОБА_4, на ім»я позивачки ОСОБА_1, як спадкоємиця за заповітом, 29 березня 2017 року державним нотаріусом Бережанської державної нотаріальної контори, видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/4 частки квартири АДРЕСА_1

У подальшому, після успадкування такого майна, позивачка фактично користувалася й утримувала згадану квартиру в цілому, робила поточні ремонти, сплачувала комунальні послуги, тощо.

Отже, починаючи з 29 березня 2017 року по теперішній час, позивачка відкрито та безперервно користується всією квартирою АДРЕСА_1, сплачує комунальні послуги й утримує квартиру в цілому, не зважаючи на те, що у її складі є 1/4 частки, яка їй не належить.

Такі обставини підтверджуються вищевказаними показами свідка ОСОБА_6, довідками, виданими підприємствами, що надають послуги з енергопостачання, водопостачання, вивезення сміття, газопостачання; а також довідкою про те, що позивачка є членом ОСББ «Лисоня» і заборгованості по квартплаті за квартиру АДРЕСА_1, вона немає( а.с. а.с. 26,27,28,29, 31,32).

Поряд з цим, згадана 1/4 частка квартири відповідачки ОСОБА_2 ні на час користування нею ОСОБА_4, ні ОСОБА_1 не була виділена в натурі, порядок користування таким майном ані договором, ані будь-яким іншим способом визначено не було. А відтак, ні ОСОБА_4 за життя, ні позивачка ОСОБА_1 не мали змоги в будь-який спосіб припинити своє користування й фактично володіння таким майном відповідачки. Як вже зазначено вище, здійснювали такі дії ОСОБА_4 та ОСОБА_11 відкрито й безперервно, не вчиняючи при цьому жодних дій для передачі такого спірного майна із свого користування у користування відповідачки ОСОБА_2

На даний час позивачка ОСОБА_1, заявивши про своє бажання приєднати до свого строку володіння спірним майном і строк володіння ним ОСОБА_4, бажає реалізувати своє право на отримання такого спірного майна у свою власність з підстав набувальної давності, аби мати змогу в повному обсязі реалізувати своє право володіння та розпорядження згаданою квартирою в цілому.

Вирішуючи спір по суті суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини у даній цивільній справі регулються положеннями Глави 24 Цивільного Кодеку України - «Набуття права власності»

Відповідно до положень статті 328 ЦК України, ч.1 - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Ч.2 - право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Положенннями статті 344 ЦК України визначено:

1. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

2. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

3. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності.

Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування.

4. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Як вважає суд, поняття «добросовісність» в конструкції норми ч.1 с . 344 ЦК України слід аналізувати в нерозривному зв»язку із поняттям «заволоділа», тобто заволодіння не повинно бути неправомірним (здійсненим шляхом викрадення, грабунку, шахрайства тощо). Так, принцип добросовісності - загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб'єктів при виконанні своїх юридичних обов'язків і здійсненні своїх суб'єктивних прав. У суб'єктивному значенні добросовісність може розглядатися як усвідомлення суб'єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов'язків. Добросовісність - це певне стримування егоїзму в юридичних відносинах.

Поряд з цим, оскільки в нормі ст. 344 ЦК України не застосовано поняття «правомірно», зміст якого викладено у ч.2 ст. 328 ЦК україни, суд приходить до висновку, що така норма «правомірності» поширюється й на випадки заволодіння особою чужим майном, коли особа апріорі знає або допускає, що вона без належних правових підстав ( цивільно-правовова угода оренди, найму, тощо) володіє чужим майном і повинна бути готова, що таке майно може бути у неї витребуване його власником. Однак сплив позовної давності, встановлений цією нормою, є підставою для відмови власнику в задоволенні таких його вимог, що в свою чергу є підставою ( за доведеності умов давності володіння), для набуття права власності на це майно незаконним (безтитульним) володільцем.

Аналізуючи фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позивачка добросовісно заволоділа спірним майном, оскільки на законних підставах (спадкування) набула право власності на 3/4 згаданої квартири, якими спадкодавиця в свою чергу також правомірно володіла за життя; спірна 1/4 часттна згаданої квартири є невід»ємною частиною всієї квартири, в натурі не виділена, окремого порядку користування цією часткою у передбаченого законом порядку не визначено.

Так, володіючи та користуючись своєю часткою у квартирі, позивачка не могла не користуватися й не володіти згаданим спірним майном і такі її дії були відкритими. За таких умов, лише той факт, що позивачка була обізнана про те, що вона не є власником спірного майна не може слугувати достатньою й обґрунтованою підставою не вважати таке володіння добросовісним.

Суд також приходить до висновку про дотримання позивачкою принципу тривалості строку володіння спірними майном.Так, з врахуванням положень ч.2 ст. 344 ЦК України, оскільки позивачка виявила бажання приєднати до часу свого володіння таким майном - з 07 вересня 2016 року ( дата подання позивачкою заяви нотаріусу про прийняття спадщин( а.с. 34)), увесь час, протягом якого цим майном володіла спакодавиця ОСОБА_4, а саме з ІНФОРМАЦІЯ_4 року, на час звернення позивачки до суду із даним позовом, такий термін становить більше 10-ти років .

Таким чином, суд констатує, що позивачка більш як 10-ть років добросовісно, відкрито, безперервно володіє спірним майном, як своїм власним.

У свою чергу відповідачка ОСОБА_2, як володілець такого майна по факту прийняття спадщини (але не як титульний, оскільки такого свого права вона не зареєструвала), з часу прийняття спадщини ( 19 жовтня 1998 року) і по даний час не виявляє наміру реалізувати своє право на таке майно, - зареєструвати право власності на нього, користуватися ним, нести витрати по його утриманню та обслуговуванню і такі обставини дають підстави вважати, що відповідач примирилася із втратою такого майна.

За таких умов, на противагу згаданого права відповідачки, права позивачки як справжнього (фактичного) володільця нерухомого майна підлягають захисту, шляхом задоволення позовних вимог в повному обсязі, що приведе до набуття правовідносинами, які виникли у позивачки з приводу спірного майна, юридичного значення права власності, відповідно до усталених норм права та цивільного обігу, а тому є підстави для визнання за нею права власності на спірне майно у порядку, передбаченому ст. 344 ЦК України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77, 80, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 328, 344 Цивільног Кодесу України, , суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1), яка зареєстрована АДРЕСА_4, право власності за набувальною давністю на 1/4 (одну четверту) частки квартири АДРЕСА_3.

Рішення суду, як заочне, може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Апеляційного суду Тернопільської області.

Підпунктом 15.5, пункту 15 частини1 Розділу XIII ЦПК України ( Перехідні положення), встановлено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи… апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду;

Одночасно суд роз'яснює, що відповідно до положень цивільного процесуального Кодексу України в редакції чинній до 03 жовтня 2017 року, апеляційна скарга на рішення суду могла бути подана протягом десяти днів після прийняття рішення суду. Апеляційна скарга подавалася апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилалася особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Бережанського районного суду

Тернопільської області Н.П.Німко