Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 2-35/11

провадження № 61-22507св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Вільховецька сільська рада Жидачівського району Львівської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області, у складі судді Сидорака Б. Г., від 11 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області, у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Копняк С. М., Павлишин О. Ф., від 21 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2010 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Вільховецької сільської ради Жидачівського району Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_4 про визнання незаконним рішення сільської ради та державного акта на право приватної власності на землю.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що рішенням виконавчого комітету Жидачівської районної ради народних депутатів Львівської області від 05 вересня 1974 року її братові ОСОБА_5 виділено земельну ділянку, площею 0,08 га, на території с. Тейсарів Жидачівського району Львівської області для будівництва житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. На цій ділянці брат побудував житловий будинок, який вона успадкувала, та є його власником. Згідно із записами у погосподарських книгах Вільховецької сільської ради за 1985-2009 роки за належним їй будинком рахується земельна ділянка, площею 0,49 га, яка відповідає дійсним розмірам земельної ділянки, що перебуває у її користуванні, та знаходиться поряд із земельною ділянкою відповідача ОСОБА_4 У вересні 2009 року позивач звернулася із заявою про приватизацію земельної ділянки, що знаходиться у її користуванні. Проте, рішенням Вільховецької сільської ради від 02 жовтня 2009 року № 520 у неї вилучено земельну ділянку, площею 0,06 га, що знаходиться у с. Тейсарів та переведено її до земель запасу Вільховецької сільської ради. Вважає вказане рішення сільської ради незаконним. Іншим рішенням Вільховецької сільської ради від 23 грудня 2009 року № 720 ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,04850 га, до складу якої увійшла і вилучена у неї земельна ділянка, площею 0,06 га, та видано державний акт на право приватної власності на неї.

Із урахуванням зазначеного, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просила позов задовольнити, визнати незаконними: рішення Вільховецької сільської ради від 02 жовтня 2009 року № 520, рішення Вільховецької сільської ради від 23 грудня 2009 року № 720, державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,04850 га, виданий ОСОБА_4 07 липня 2010 року.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 11 серпня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено за недоведеністю. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскаржене позивачем рішення Вільховецької сільської ради від 02 жовтня 2009 року № 520 не стосується прав позивача, оскільки на момент його прийняття позивач не набула будь-яких прав на спірну земельну ділянку. Позивачем не надано належних доказів правомірності та законності користування спірною земельною ділянкою, а також правомірності користування земельною ділянкою її матір'ю ОСОБА_6, яка також жодних прав на земельну ділянку, яка є предметом спору, за життя не набула. Позивачем не доведено, що оскаржені рішення Вільхівецької сільської ради від 02 жовтня 2009 року № 520, а також від 23 грудня 2009 року № 720 порушують її права.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, а рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 11 серпня 2014 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. Зокрема, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_3 при розгляді справи не було надано жодних доказів законності користування спірною земельною ділянкою її матір'ю ОСОБА_6, яка також жодних прав на вказану земельну ділянку за життя не заявляла. Оскаржене рішення Вільховецької сільської ради № 520 від 02 жовтня 2009 року не стосується прав позивача ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку площею 0,06 га, оскільки на момент прийняття цього рішення, позивач будь-яких прав на неї не набула, така не передавалась відповідачем сільською радою ні у користування, ні у власність.

У січні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 11 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2016 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскарженні рішення є незаконними у зв'язку із невідповідністю висновків суду обставинам справи, судами неправильно застосовано норми матеріального права, неправильно надано оцінку доказам. ОСОБА_3 посилається на те, що відповідно до записів погосподарських книг Вільховецької сільської ради станом на 01 січня 1971 року у користуванні її батьків знаходилася земельна ділянка 0,31 га, в подальшому розмір земельної ділянки збільшувався та за даним погосподарських книг за 1985-2009 роки за господарством позивача рахувалась земельна ділянка 0,49 га. ОСОБА_3 заявила, що мала на меті приватизувати вказану земельну ділянку, однак рішенням Вільховецької сільської ради від 02 жовтня 2009 року № 520 у неї безпідставно вилучено земельну ділянку, площею 0,06 га, та переведено її до земель запасу Вільховецької сільської ради. Позивач посилається на те, що вона правомірно користувалася земельною ділянкою площею 0,06 га і підстави для її вилучення були відсутні. В подальшому рішенням Вільхівецької сільської ради від 23 грудня 2009 року № 720 ОСОБА_4 неправомірно, у порушення вимог чинного законодавства, передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,04850 га, до складу якої увійшла і вилучена у неї земельна ділянка, площею 0,06 га, та видано державний акт на право приватної власності на неї. Судами не взято до уваги покази учасників судового процесу у даній справі, які стверджували, що спірна земельна ділянка площею 0,04850 га, тривалий час використовувалася позивачем та жодних суперечок відносно неї із ОСОБА_4 не виникало.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

У квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_4 було скеровано заперечення на касаційну скаргу. У поданих запереченнях ОСОБА_4посилається на те, що стверджуючи про порушення своїх прав на спірну земельну ділянку, позивач не надала доказів наявності у неї законних підстав користування спірною земельною ділянкою, площею 0,0485 га.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року справу за позовом ОСОБА_3 до Вільховецької сільської ради Жидачівського району Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_4 про визнання незаконним рішення сільської ради та державного акта на право приватної власності на землю призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що рішенням виконавчого комітету Жидачівської районної ради народних депутатів Львівської області від 05 вересня 1974 року ОСОБА_5, братові ОСОБА_3, відведено земельну ділянку, площею 0,08 га, на території с. Тейсарів Жидачівського району Львівської області для будівництва житлового будинку.

Згідно із свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 23 січня 1998 року ОСОБА_3 є власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1, власником іншої 1/2 частини будинку була її мати - ОСОБА_6, яка померла.

Рішенням сесії Вільховецької сільської ради від 30 жовтня 2000 року ОСОБА_3 надано у постійне користування земельну ділянку в полі, площею 0,20 га, для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням сесії Вільховецької сільської ради від 24 листопада 2004 року ОСОБА_3 надано земельну ділянку, площею 0,23 га, для обслуговування будинку (присадибна земельна ділянка у с. Тейсарів).

Рішенням сесії Вільховецької сільської ради від 02 жовтня 2009 року № 520, за наслідками розгляду заяви ОСОБА_4 від 18 серпня 2009 року № 173 та заяви ОСОБА_3 від 15 вересня 2009 року № 199, вирішено перевести земельну ділянку, якою самовільно користувалась ОСОБА_3, площею 0,06 га, що знаходиться у с. Тейсарів поруч з садибою ОСОБА_4, у землі запасу Вільховецької сільської ради (т. 1 а. с. 30).

Рішенням Вільховецької сільської ради від 23 грудня 2009 року № 720 ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,04850 га, до складу якої увійшла і вилучена у ОСОБА_3 земельна ділянка, площею 0,06 га, та видано державний акт на право приватної власності на неї (т. 1 а. с. 37, 38).

Відповідно до книг погосподарського обліку по с. Тейсарів Жидачівського району Львівської області земельні ділянки, якими користувались ОСОБА_6, загальною площею 0,49 га, були умовно розділені на дві земельні ділянки, а саме: 0,23 га передано позивачу ОСОБА_3, як співвласниці будинку, а 0,26 га залишено у користуванні ОСОБА_6

Згідно інформації Вільховецької сільської ради від 03 квітня 2014 року у користуванні позивача ОСОБА_3 на території сільської ради перебувають наступні земельні ділянки: 0,20 га для ведення особистого підсобного господарства в урочищі «За Датковим», яка надана на підставі рішення ХІV сесії сільської ради від 20 жовтня 2000 року; 0,23 га земельної ділянки біля присадиби, яка надана на підставі рішення ХІІІ сесії сільської ради від 24 листопада 2004 року № 274 та якою користувалась до дня смерті її мати ОСОБА_6, та 0,20 га земельної ділянки під сінокіс без правовстановлюючих документів (т. 3 а. с. 30).

Судами встановлено, що інші земельні ділянки, відповідно до даних книг погосподарського обліку за позивачем не обліковано і рішеннями органу місцевого самоврядування у власність чи користування позивачу не передавались.

Відповідно до частини першої статті 16 ЗК УРСР, 1970 року, надання земельних ділянок у користування здійснюється у порядку відведення.

Статтею 152 ЗК України передбачено, що власники і користувачі земельних ділянок у випадку порушення їх прав мають право на їх захист шляхом визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування.

Згідно положень статті 212 ЦПК України, у редакції яка була чинною на момент розгляду справи, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Крім того, за правилами частини першої статті 57 ЦПК України, у редакції яка була чинною на момент розгляду справи, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, оскільки ОСОБА_3 не довела порушення її прав на спірну земельну ділянку, передану відповідачу, площею 0,04850 га.

Позивачем не надано належних доказів на підтвердження правомірності користування земельною ділянку площею 0,06 га, яку було переведено до складу земель запасу Вільховецької сільської радина підставі рішення сесії Вільховецької сільської ради Жидачівського району Львівської області від 02 жовтня 2009 року № 520 за наслідками розгляду заяви ОСОБА_4 від 18 серпня 2009 року № 173 та заяви ОСОБА_3 від 15 вересня 2009 року № 199.

Позивач не довела, що вона правомірно користувалася земельною ділянкою, площею 0,06 га, яку було вилучено вказаним рішенням сільської ради, не надала жодних доказів набуття будь-яких прав володіння та користування земельною ділянкою, площею 0,06 га, на момент прийняття оскарженого рішення.

Судами обґрунтовано зроблено висновок про те, що прийняте відповідачем рішення про переведення земельної ділянки до земель запасу не вимагало від органу місцевого самоврядування погодження із позивачем ОСОБА_3 в порядку, передбаченому статтею 142 ЗК України, оскільки ОСОБА_3 не була законним користувачем спірної земельної ділянки та самовільно користувалася такою земельною ділянкою, жодних прав на неї не набула.

Рішенням Вільховецької сільської ради Жидачівського району Львівської області від 23 грудня 2009 року № 720 ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,04850 га, до складу якої увійшла і частина вилученої у ОСОБА_3 земельної ділянки, площею 0,06 га, та вирішено видати державний акт на право приватної власності на неї.

Правильний висновок зроблено судами попередніх інстанцій відносно того, що позовні вимоги позивача про визнання незаконним рішення Вільховецької сільської ради № 720 від 23 грудня 2009 року є необґрунтованими, оскільки воно прийняте у межах компетенції, визначеної статтями 12, 121 ЗК України.

При розгляді справи та прийнятті оскаржених рішень судами враховано висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в ухвалі від 22 січня 2014 року.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до даних правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, оскільки остання не довела порушення своїх прав оскарженими рішеннями Вільховецької сільської ради від 02 жовтня 2009 року № 520 та від 23 грудня 2009 року № 720, на підставі якого 07 липня 2010 року було видано ОСОБА_4 державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,04850 га.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 11 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк