АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2018 року м. Харків

Справа № 623/2817/17

Провадження № 22-ц/790/4347/18

Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Колтунової А.І., Маміної О.В.,

Учасники справи :

Позивач (відповідач за зустрічним позовом): ОСОБА_1,

Відповідач (позивач за зустрічним позовом): ОСОБА_2,

Третя особа: ОСОБА_3,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні суду в м. Харкові

апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 травня 2018 року, ухвалене суддею Герцовим О.М.,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним (фіктивним),

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила витребувати її майно, автомобіль марки «Hyundai Accent», свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 від 15.10.2015, із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 та стягнути з нього суму сплаченого судового збору у розмірі 684,14 грн. та вартість проведення оцінки автомобіля у розмірі 500 грн.

Позов мотивований тим, що вона придбала спірний автомобіль у відповідача ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2015 року. Рішенням суду позов колишньої дружини відповідача ОСОБА_3 було задоволено частково та визнано договір купівлі-продажу автомобіля недійсним в ? частки в спільній сумісній власності подружжя, на підставі чого позивачу наразі належить ? частка авто. Зазначає, що вона з відповідачем періодично перебувала у фактичних шлюбних відносинах та мешкали разом. 21.07.2018 року ОСОБА_2, незаконно заволодів автомобілем, який зареєстрований на ім'я позивача та добровільно не повертає, що і стало підставою для звернення із позовом.

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив визнати договір купівлі-продажу автомобіля НОМЕР_1, бежевого кольору, 2008 року випуску, укладеного між ним та ОСОБА_1 від 15жовтня 2015 року недійсним.

Зустрічний позов мотивовано тим, що коли позивачу ОСОБА_2 стало відомо про позов його колишньої дружини ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, він разом з відповідачем ОСОБА_1, з якою на той час мав стосунки та у них народилася спільна дитина, уклади договір купівлі-продажу автомобіля марки «Hyundai Accent» з метою його приховання від поділу майна подружжя, що свідчить про фіктивний перехід права власності на нього до відповідача за зустрічним позовом та фіктивність самого договору купівлі-продажу. Крім того, посилається на розбіжність вартості автомобіля за який його було продано відповідно договору та вартості, яка зазначена в оцінці. Зазначає, що відповідач на момент укладання спірного договору не мала власного доходу, сторони не мали наміру реальної передачі прав на спірне майно, оскільки відповідач посвідчення водія не мала, кошти за нього позивач ОСОБА_2 від відповідача не отримував, відтак договір вважає скасувати у зв'язку з його фіктивністю.

У відзиві та дебатах на позов ОСОБА_2 посилався на те, що згідно відомостей, зазначених у особливих відмітках свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіля він має право користуватися вищевказаним автомобілем, що і робить на законних підставах. Крім того, відомості про власника автомобіля вказані у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу не відповідають реальності, оскільки ОСОБА_1 володіє ? його частиною, а іншою - ОСОБА_3, яка має бути другим позивачем у даній справі. Вважає, що позивачем не надано доказів того, що спірний автомобіль знаходиться у відповідача, а не у іншого співвласника та нею обрано невірний спосіб захисту свого права.

ОСОБА_1 зазначала, що із співвласницею авто ОСОБА_3 жодних спорів стосовно користування ним та претензій не має, тому вважає недоцільним вважати її позивачем у даній справі. Нею було надано ОСОБА_2 право користування автомобілем з тих підстав, що на час його придбання вона не мала водійського посвідчення, а позбавити його такого права не має можливості, оскільки він викрав автомобіль та документи на нього.

У відзиві на зустрічний позов ОСОБА_1 зазначала, що заперечує проти фіктивності договору купівлі-продажу та вважає ці доводи надуманими, про те, що власником авто є не тільки позивач за зустрічним позовом не знала на момент його придбання. Також вказувала, що не знаходилась на утриманні ОСОБА_2, оскільки була на заробітках та мала власні заощадження.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.

Витребувано автомобіль марки «HYUNDAI ACCENT», свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 від 15 жовтня 2015 року, із чужого незаконного володіння від ОСОБА_2.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 684,14 грн. за сплату судового збору та 500 грн. за проведення оцінки автомобіля, а всього 1184.14 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду мотивоване тим, що позовні вимоги позивача за первісним позовом ОСОБА_1 є законними та обґрунтованими.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування скарги посилається на ті ж обставини, що і у зустрічному позові, відзиві на позов ОСОБА_1 Також зазначає, що суд першої інстанції у своєму рішенні посилався на факти, які не підтверджені жодними доказами, зокрема, докази зберігання спірного автомобіля у гаражі матері позивача та заволодіння ОСОБА_2 транспортним засобом та документами на нього.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та у відповіді на відзив ОСОБА_2 виклали ті ж доводи, що і у відзивах на позов та зустрічний позов і у інших своїх заявах.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та, дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що спірний автомобіль ОСОБА_1 придбала 15 жовтня 2015 року.

Факт продажу підтверджується довідкою-рахунком № НОМЕР_3 від 15 жовтня 2015 року.

Даний автомобіль зареєстрований в територіальному сервісному центрі на ім'я ОСОБА_1, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 від 15 жовтня 2015 року.

Оскільки ОСОБА_1 не має посвідчення водія, вона надала право користування ОСОБА_2

Згідно рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області, по справі № 623/4334/15-ц, яке набрало чинності 05.02.2016 року, шлюб ОСОБА_2 з ОСОБА_3 було розірвано.

ОСОБА_3 в листопаді 2015 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі продажу автомобіля та повернути автомобіль у власність ОСОБА_2.( справа № 623/5110/15-ц).

Апеляційний суд Харківської області своїм рішенням від 17 травня 2016 року скасував рішення Ізюмського міськрайонного суду від 17 лютого 2016 року, позов ОСОБА_3 задовольнив частково, визнав договір купівлі продажу автомобіля HYUNDAI ACCENT, державний номер НОМЕР_1 , бежевого кольору, 2008 року випуску, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 15 жовтня 2015 року недійсним в 1/2 частині в спільній сумісній власності подружжя .

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29 листопада 2016 року по справі 623/4292/15/ц визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 автомобіля HYUNDAI ACCENT, державний номер НОМЕР_1, бежевого кольору, 2008 року випуску, № кузова НОМЕР_2.

До суду апеляційної інстанції було надано копію акту приймання-передачі автомобіля від 15 травня 2018 року згідно якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_3, а остання прийняла, спірний автомобіль марки «Hyundai Accent», ? частина якого належить їй відповідно до рішення суду.

ОСОБА_4 зазначила, що раніше відповідач такого акту не надавав та вважає, що він порушує її право як власника ? частини вказаного транспортного засобу. Крім того, надала відповідь на її заяву від Ізюмського відділу поліції від 30.08.2018 року вих..№10491/11981/01-11-2018, у якій значиться, що вході проведення перевірки були опитані мешканці, які повідомили, що дійсно у ОСОБА_2 знаходиться спірний автомобіль.

У своїх поясненнях ОСОБА_2 вказав, що результати перевірки про які йдеться у відповіді відділу поліції є необ'єктивними, адже опитані мешканці це матір ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6,, яка проходить разом з позивачем по кримінальній справі за заявою ОСОБА_2

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірливої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном (стаття 316 ЦК України).

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 399 ЦК України право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою.

Утримання чужого майна володільцем після припинення права володіння, в тому числі і на вимогу власника, є незаконним володінням чужим майном, тобто володінням без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно частини третьої статті 1212 ЦК України положення глави 83 ЦК України застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння.

Частиною першою статті 1213 ЦК України передбачено, що набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що позивач ОСОБА_4 та ОСОБА_3 мають право на спірний автомобіль по ? частині. Право власності на спірне майно відповідач не набув, а має лише право користування ним, надане позивачем ОСОБА_4

З наданого ОСОБА_2 акту приймання-передачі вбачається, що він дійсно користувався спірним транспортним засобом та передав його іншому власнику ОСОБА_3 (а.с.144).

Судова колегія не приймає цей акт до уваги, оскільки ані позивачу, ані суду першої інстанції до ухвалення ним рішення акт надано не було. Крім того, цей акт завірено самим відповідачем, тоді як його зміст спростовується листом Ізюмського відділу поліції в якому зазначено, що спірний автомобіль знаходиться саме у відповідача (а.с.153).

Судова колегія надає перевагу відомостям зазначеним у листі компетентного органу відділу поліції, який не є зацікавленим у розгляді справи, на відміну від самого відповідача.

Оскільки останній незаконно володіє майном, яке належить позивачу, тобто наразі утримує його без достатньої правової підстави , тому зобов'язаний повернути майно власнику.

Посилання ОСОБА_2 на невірне встановлення судом обставин справи, зокрема як добросовісність набувача та користування майном на відповідній правовій підставі, суд не бере до уваги, оскільки, вказані обставини не мають правового значення за диспозицією статті 1212 ЦК України та є недоведеними .

Щодо зустрічної позовної заяви, то суд правильно відмовив у задоволенні позову і судова колегія погоджується з цим висновком і зазначає про таке.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14 вказано, що «для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки».

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року № 6-197цс14, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Отже, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, встановивши, що після укладення договору купівлі-продажу, ОСОБА_1 своє право власності зареєструвала у встановленому законом порядку та користується спірним транспортним засобом, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем за зустрічним позовом не доведено відсутності у сторін договору купівлі-продажу створення правових наслідків, тому немає підстав для визнання договору дарування фіктивним на підставі статті 234 ЦК України, а натомість встановлено, що договір купівлі-продажу був спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, воля обох сторін договору відповідала зовнішньому її прояву, тобто, сторони, укладаючи договір знали про наслідки його укладення та бажали настання таких наслідків, а тому відсутні правові підстави для визнання вказаного договору недійсним.

Між тим, сторонами у справі не доведено належним чином відсутність у ОСОБА_1 коштів на придбання автомобіля та її утримання ОСОБА_2, зазначені доводи підтверджуються лише висловленням своїх припущень.

Отже, доводи про фіктивність оспорюваного договору через те, що мотиви укладення договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2015 року було передання права власності іншій особі у зв'язку з необхідністю уникнення можливого поділу майна подружжя за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 є безпідставними, оскільки дані факти самі по собі не можуть свідчити про фіктивність оспорюваного договору купівлі-продажу, а судом встановлено реальність наслідків укладеного правочину, які були б відсутні у разі його фіктивності.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Частиною першою статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389,390, 391 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. В силу ст.389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.С. Кругова

Судді А.І. Колтунова

О.В. Маміна

повний текст постанови

складено 13 вересня 2018 року