Постанова

Іменем України

10 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 753/9980/17

провадження № 61-15174 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_4,
відповідач-ОСОБА_5,
третя особа-ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва у складі судді Комаревцевої Л. В. від 08 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Кулікової С. В., Кравець В. А., Махлай Л. Д. від 24 січня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення у квартиру.

Встановив:

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення у квартиру.

Позовна заява мотивована тим, що 12 жовтня 2007 року між матір'ю відповідача ОСОБА_7 та третьою особою ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, в якій з жовтня 2007 року він проживав разом із колишньою дружиною ОСОБА_6 та їх донькою ОСОБА_8, при цьому 29 січня 2008 року він за згодою власника був зареєстрований у даній квартирі.

Протягом всього часу проживання в цій квартирі, позивачем постійно проводилися роботи та заходи з поліпшення умов проживання для його родини, проведено капітальний ремонт на кухні, ванній кімнаті (були повністю замінені крани, санітарний вузол) та в одній з жилих кімнат, де проживала його донька.

Позивач вказував, що 22 травня 2015 року Дарницьким районним судом міста Києва, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09 липня 2015 року, у позові ОСОБА_7 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_6, Дарницький районний відділ ГУ ДМС у м. Києві, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення права користуванням житловим приміщенням та виселенням відмовлено.

Таким чином, вважає, що власник майна вже скористалась своїм законним правом на усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, а судами встановлено відсутність підстав його виселення з займаного приміщення, тому таке виселення є незаконним та таким, що суперечить чинному законодавству України.

Позивач зазначає, що 25 грудня 2015 року відповідачем його незаконно виселено з квартири в примусовому порядку, внаслідок чого відкрито кримінальне провадження №00002845 за статтею 356 Кримінального кодексу України та на даний час тривають слідчі дії.

Посилаючись на вказані обставини просив задовольнити позов та усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом вселення у квартиру.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 08 листопада 2017 року в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не є членом сім'ї власника квартири, тому його проживання у спірній квартирі є безпідставним. Крім того, ОСОБА_4 не сплачує кошти за комунальні послуги.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2017 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 08 листопада 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції на предмет доведеності та обґрунтованості позову є правильними, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій при розгляді справи дійшли односторонніх та передчасних висновків про відмову у задоволенні позову, оскільки ними порушено норми матеріального права та неправильно застосовано норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

22 серпня 2018 року вказану справу передано на розгляд до Верховного Суду.

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до Верховного Суду у вересні 2018 року ОСОБА_5 просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, доводи касаційної скарги не підтверджують неправильного застосування судами при розгляді справи норм матеріального права, порушення норм процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі - ЖК УРСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із частиною 1 статті 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно із частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

У відповідності до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судами установлено, що позивач з 24 березня 2006 року перебував з ОСОБА_10 у шлюбі, який розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 19 грудня 2013 року. Позивач вселився у спірну квартиру, як чоловік ОСОБА_10, і згідно усної домовленості повинен був нести витрати по сплаті комунальних платежів. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 05 грудня 2015 року ОСОБА_5 отримала у дар, від своєї матері ОСОБА_7 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Станом на 23 грудня 2015 року в даній квартирі зареєстровано: ОСОБА_10, її донька ОСОБА_8 та ОСОБА_11 - зять власника квартири.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не є членом сім'ї власника квартири, тому посилання позивача на норми права, які регулюють право колишнього члена сім'ї власника житла на проживання є безпідставними.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на те що суди порушили норми матеріального та процесуального права та зазначає, що не досліджено докази його незаконного виселення з єдиного житла та зняття з реєстрації, оскільки виселено його з порушенням законодавства. Зазначає, що судами не враховано відкриття кримінального провадження щодо незаконного виселення позивача.

Слід зазначити, що суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку вказаним доводам та обґрунтовано дійшли висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки установлено, що позивач не є членом сім'ї власника квартири, а тому відсутні підстави для його вселення. Крім того, відкриття кримінального провадження не є підставою для вселення позивача у квартиру.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено положеннями статті 400 ЦПК України, яким судами надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Підстави для скасування судових рішень відсутні, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Враховуючи наведене, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2018 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_4.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська