Справа № 357/7666/17 Головуючий у І інстанції Кошель Б. І.
Провадження № 22-ц/780/1196/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1.
Категорія 47 31.05.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 травня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

за участі секретаря Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

встановив:

У липні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що з 11.11.2000 року він перебуває з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, під час якого ними за спільні кошти було придбано квартиру, право власності на яку зареєстровано за відповідачкою. Також зазначив, що сімейне життя у них не склалось і на даний час вони припинили шлюбно-сімейні відносини та ведення спільного господарства, а рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23.05.2015 року шлюб між ними було розірвано. У звязку з цим позивач просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 жовтня 2017 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири № 12, що розташована в будинку №38 по вулиці Курсова в м. Біла Церква Київської області.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, а також на порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3, визнати за нею право власності на квартиру №12, що розташована в будинку №38 по вул. Курсовій в м. Біла Церква Київської області.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (нині ОСОБА_2) перебували у шлюбі з 11.11.2000 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 03.03.2004 року сторонами за спільно нажиті кошти була придбана чотирьохкімнатна квартира, розташована за адресою АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_4

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23.05.2012 року шлюб між сторонами було розірвано.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя зазначено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини / навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо/ самостійного заробітку/ доходу/. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

А згідно ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що джерелом фінансування, для придбання квартири стало отримання кредитних коштів її батьком ОСОБА_5 згідно договору від 24 лютого 2004 року. Також вказує, що з метою забезпечення зобовязань перед банком, 26 лютого 2004 року укладено договір іпотеки №БЦ-246-ІД 01 квартири № 2, що знаходилась в будинку за № 20 по бульвару 50-річчя Перемоги в м. Біла Церква та перебувала в спільній сумісній власності ОСОБА_2 та її батьків. Окрім цього, відповідач, відповідно до вказаного договору іпотеки, виступила майновим поручителем ОСОБА_5

Колегія суддів вважає, що апелянтом не було надано належних та допустимих доказів, що зазначені кредитні кошти були саме джерелом фінансування для придбання оскаржуваної квартири. Посилання на договір іпотеки є також безпідставним, оскільки предмет іпотеки не є предметом даного спору.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що апелянтом не було надано жодних належних та допустимих доказів, що оспорювана квартира була придбана саме за кошти ОСОБА_2

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права і процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку щодо задоволення позову та вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на 1/2 частини вказаної вище квартири.

Таким чином рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне зясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційним судом не встановлено вищезазначених підстав для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене та положення ст.375 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ч. 6 ст. 259, ст. 268, 383 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2залишити без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 жовтня 2017 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Волохов Л.А.

Судді: Матвієнко Ю.О.

ОСОБА_6