Справа № 355/1060/16-ц Головуючий у І інстанції Коваленко К. В.
Провадження № 22-ц/780/3416/18 Доповідач у 2 інстанції Голуб С. А.
Категорія 47 12.09.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 вересня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів Іванової І.В., Сліпченка О.І.

за участі секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 23 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року ОСОБА_3 пред'явила в суді названий позов посилаючись на те, що з відповідачем по справі ОСОБА_2 вони перебували в шлюбі з 30 листопада 1980 року по 25 серпня .2010 року.

За час перебування в шлюбі відповідач приватизував земельну ділянку площею 0,2500 га по провулку Щасливий 32, в с.Морозівка, Баришівського району Київської області.

За час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони вели спільне підсобне господарство та побудували на вищезазначеній земельній ділянці житловий будинок (1991 року побудови), погріб (1991 року побудови), прибудову №1 (1991 року побудови), прибудову №2 (1991 року побудови), вбиральню (1991 року побудови) та колонку (1991 року побудови), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, визнати спільною сумісною власністю подружжя земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, та визнати за нею право власності на 1/2 вказаної земельної ділянки.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 23 травня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину будинку та ? частину земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на пропуск позивачем позовної давності, оскільки шлюб між сторонами розірвано в 2010 року, на той час такого об'єкту як житловий будинок не існувало, а була збудована лише господарська споруда. Лише після введення в 2016 року будинку в експлуатацію, позивач пред'явила позов про поділ майна подружжя, хоча на той час позовна давність спливла.

Окрім того, суд першої інстанції задовольняючи позов залишив поза своєю увагою ту обставину, що будинок не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки зареєстрований в 2016 році на ім'я відповідача На час розірвання шлюбу в 2010 році такого об'єкта не існувало, отже на нього не розповсюджується презумпція спільності майна, а тому позивач до визначення його спільним сумісним майном не могла ставити питання про його поділ. Однак позовних вимог про визнання будинку спільним сумісним майном позивач взагалі не заявляла, а тому у суду не було підстав для його поділу.

На підставі викладеного, ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, а також пояснення відповідача ОСОБА_2, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 30 листопада 1980 року по 25 серпня 2010 року.

13 червня 2007 року відповідач отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га по АДРЕСА_1.

За час перебування у зареєстрованому шлюбі сторони вели спільне підсобне господарство та побудували на вищезазначеній земельній ділянці житловий будинок (1991 року побудови), погріб (1991 року побудови), прибудову №1 (1991 року побудови), прибудову №2 (1991 року побудови), вбиральню (1991 року побудови) та колонку (1991 року побудови), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Вказані обставини суд встановив на підставі письмових доказів, а саме копій Технічних паспортів на житловий будинок (а.с. 12-14,162-167,183-187).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та було набуте ними за час перебування в зареєстрованому шлюбі, а тому є доцільним визнати за кожним із подружжя право власності на рівні частки спірного майна.

Проте судова колегія не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції враховуючи таке.

Відповідно до ч.1,ч.3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні положення діяли і в редакції ЦПК України, яка діяла на час подання позову, а саме в серпні 2016 року.

Заявляючи позов, ОСОБА_4 надала суду докази перебування в шлюбі, свідоцтво про право власності на будинок видане 18 грудня 2015 року, технічний паспорт на будинок 2015 року, державний акт на право власності на земельну ділянку на ім'я відповідача, висновок щодо вартості будинку, акт обстеження житлово-побутових умов від 15 серпня 2016 року та витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В п.23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

З врахуванням наведених вимог матеріального права та процесуального права, а також роз'яснень Пленуму Верховного Суду України суд першої інстанції зобов'язаний був визначити предмет доказування, а саме: наявність спільно нажитого майна на час розірвання шлюбу, час набуття такого майна, кошти, за які воно було придбано (джерела набуття).

Суд першої інстанції погодився із доводами позивача про те, що сторонами в 1991 році був побудований будинок. Єдиним доказом наявності спільного майна, на який суд посилався в своєму рішенні, є технічний паспорт на будинок, виготовлений в 2015 році ФОП ОСОБА_5, в якому у розділі характеристика будівель і споруд зазначено, що житловий будинок, погріб під будинком, прибудова та вбиральня збудовані в 1991 році. Інших доказів, які б доводили, що будинок, який є предметом поділу, був збудований подружжям в 1991 році і з цього часу має статус будинку.

Поняття майна дано в ст. 190 ЦК України, відповідно до якої майном як особливим об»єктом вважаються окрема річ, сукупність речей.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності (спільне майно)

Право спільно власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Крім того, ЦК України передбачає і інші підстави для набуття права власності, зокрема ст. 331 ЦК України регулює набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва.

Відповідно до ч.2,3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Статтею 380 ЦК України визначено, що житловим будинком як об'єктом права власності є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

З врахуванням наведених вимог законодавства, будинок може бути об'єктом права спільної сумісної власності, якщо він споруджений з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятий до експлуатації і зареєстрований в Державному реєстрі прав власності та інших речових прав.

Відповідно до ч.1,2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Як встановила судова колегія, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу того, що в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбу вони розпочали і закінчили будівництво будинку у передбаченому законом порядку.

Разом із тим, як вбачається із матеріалів справи, на час розірвання шлюбу сторін не існувало такого об'єкту права власності як житловий будинок.

Відповідач в запереченнях на позов зазначав, що на земельній ділянці в період шлюбу була збудована господарська споруда. Після розірвання шлюбу в спільній квартирі залишилась проживати позивач, а він змушений був частину господарської споруди (літню кухню) переобладнати в житловий будинок, добудувавши до неї кухню, вбиральню.

Ці його заперечення доводяться також довідкою виконавчого комітету Морозівської сільської ради від 20 жовтня 2017 року, відповідно до якої на виділеній ОСОБА_2 в 1991 році земельній ділянці по АДРЕСА_1 у 1991 році була зведена будівля, яка включала три відділення: хлів, гараж з коморою, літню кухню. В період з 2010 року по 2015 рік літня кухня була переобладнана в житлове приміщення і зареєстрована як така 18 грудня 2015 року в БТІ. (а.с.15 т.2)

Також ці обставини підтверджуються висновком експертизи та фотографіями будинку, які містяться в матеріалах справи, з яких вбачається, що частина господарської споруди (літня кухня) була переобладнана в житлове приміщення із добудовою кухні, вбиральні і коридора і обладнана водопостачанням, опаленням та інш. (а.с.189.194-211 т.1)

З врахуванням наведеного, судова колегія прийшла до висновку про те, що позовні вимоги позивача щодо поділу спільного сумісного майна - житлового будинку є недоведеними, оскільки позивач не довела належними і допустимим доказами наявності такого майна на час розірвання шлюбу.

Такий доказ наявності такого майна, як технічний паспорт на будинок, не може бути визнаним належним доказом, виходячи з того, що матеріали справи не місять доказів проведення інвентаризації будинку станом на 1991 рік, отже дані про час його будівництва могли бути записані лише зі слів особи, яка його замовляла. Крім того, статус будинку вказаний об'єкт набув лише в 2015 році.

З врахуванням наведеного, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими.

Відповідно до ст.. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З врахуванням того, що апеляційна скарга ОСОБА_2 задовольняється в повному обсязі, сплачений ним при подачі апеляційної скарги судовий збір у розмірі 3022 грн. підлягає стягненню з позивача ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 23 травня 2018 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити.

Сплачений ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3022 грн. стягнути з ОСОБА_3.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення складено 17 вересня 2018 року.

Головуючий

Судді: