Постанова

Іменем України

31 травня 2018 року

м. Київ

справа № 760/214/17

провадження № 61-710 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

УсикаГ. І. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 та ОСОБА_7 - ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Рубан С. М., Желепа О. В., Іванченко М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_6 про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що ОСОБА_6 є сином його дружини, з

2004 року зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1, однак більше ніж півроку в ній не проживає, що призводить до надмірної сплати комунальних послуг.

Посилаючись на те, що у добровільному порядку відповідач немає наміру знятись з реєстрації у спірному житловому приміщенні, просив визнати

його таким, що втратив право користування ним, з підстав передбачених статтями 71, 72, 107 ЖК Української РСР.

У березні 2017 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що спірне житлове приміщення - трикімнатна квартира АДРЕСА_1, площею 43,8 кв.м, було надано на сім'ю з п'яти осіб, а саме на: ОСОБА_4 (вітчим), ОСОБА_7 (син його матері та вітчима), ОСОБА_8 (його мати), ОСОБА_9 (дочка ОСОБА_4) та на нього - ОСОБА_6 Зазначена квартира у встановленому законом порядку не приватизована.

28 березня 2014 року він змінив своє прізвище та ім'я з ОСОБА_6 на ОСОБА_6.

Вказував на те, що відповідачі неодноразово намагались примусово виселити його зі спірної квартири. Зокрема, ОСОБА_7 погрожував заподіянням йому тілесних ушкоджень та пошкодженням належних йому речей у разі відмови звільнити квартиру АДРЕСА_1.

03 червня 2016 року ОСОБА_7 відібрав ключі від вхідних дверей та під'їзду, а також застосував до нього фізичну силу. За даним фактом він звертався із заявою до правоохоронних органів, до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне правопорушення. Побоюючись за своє життя та здоров'я він був вимушений проти власної волі забрати свої речі та виїхати з квартири до моменту врегулювання у правовому полі конфлікту, що виник між ним та відповідачами щодо користування спірною квартирою.

Посилаючись на наведене, просив зобов'язати ОСОБА_4 та

ОСОБА_7 не чинити йому перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселити його у цю квартиру.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житловим приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки з 04 червня

2016 року ОСОБА_6 з власної ініціативи не проживає у квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується належними та допустимими доказами, а також показами свідків, наявні підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням на підставі статті 72 ЖК Української РСР.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, районний суд виходив з того, що доводи ОСОБА_6 про нанесення ОСОБА_4 йому тілесних ушкоджень не знайшли свого підтвердження, оскільки відповідно до висновку начальника Солом'янського УП ГУ НП у м. Києві Василенка П. Ю. від 21 червня 2016 року перевірку матеріалів за заявою ОСОБА_6 закінчено, матеріали списано до номенклатурної справи. З зазначеним позовом ОСОБА_6 звернувся лише після звернення до суду з позовом ОСОБА_4, що за висновком суду, свідчить про відсутність перешкод у користуванні ним спірною квартирою.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено, рішення Солом'янського районного суду

м. Києва від 06 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_4, зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_4 та ОСОБА_7 не чинити перешкод ОСОБА_6 у користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_6 у квартиру АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що суд першої інстанції, встановивши наявність між сторонами конфлікту щодо користування спірним житловим приміщенням, не звернув увагу на створення ОСОБА_6 перешкод у користування спірним житлом та застосування до нього фізичної сили зі сторони відповідача, що є поважними причинами не проживання його у квартирі АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у грудні 2017 року, представник

ОСОБА_4 та ОСОБА_7 - ОСОБА_5 просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що конфлікт між сторонами виник із-за того, що ОСОБА_6 відмовився сплачувати комунальні платежі, дотримуватись правил співмешкання, а також через відкриту неповагу до своєї матері

ОСОБА_8 04 червня 2016 року він добровільно залишив квартиру, перешкод у користуванні спірним житлом йому ніхто не чинив, замок на вхідних дверях не замінювався, а ключі від квартири ОСОБА_6 загубив.

Після того як ОСОБА_6 добровільно забрав свої речі зі спірної квартири, він жодного разу не сплачував за комунальні послуги та не звертався з вимогами до ОСОБА_4 чи ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, а заявив такі вимоги лише після звернення

ОСОБА_4 до суду з вимогою про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

У травні 2018 року ОСОБА_6 надіслав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просив залишити її без задоволення, а рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 листопада 2017 року - без змін.

Відзив мотивовано тим, що апеляційним судом правильно встановлено фактичні обставини справи, зокрема щодо наявності протиправних дій ОСОБА_7 відносно нього, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

21 грудня 2017 року касаційну скаргу та додані до неї матеріали передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК Україниу суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судами установлено, що на підставі ордера на житлове приміщення

від 06 грудня 1989 року № 66994, виданого виконавчим комітетом Жовтневої районної ради народних депутатів м. Києва ОСОБА_4 на сім'ю у складі п'яти осіб, а саме: ОСОБА_4 (він), ОСОБА_7 (син),

ОСОБА_8 (дружина), ОСОБА_6 (син дружини), ОСОБА_9 (дочка) надано право на зайняття квартири АДРЕСА_1.

28 березня 2014 року відповідач за первісним позовом змінив своє прізвище та ім'я з «ОСОБА_6» на «ОСОБА_6».

Відповідно до довідки, виданої Житлово-експлуатаційної дільниці № 905 Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» від 07 грудня 2016 року № 12459, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано 6 осіб, в тому числі: ОСОБА_4 (власник особового рахунку), ОСОБА_8 (дружина), ОСОБА_7 (син), ОСОБА_14 (онук), ОСОБА_15 (онук) та

ОСОБА_6.(син дружини).

З 04 червня 2016 року ОСОБА_6 не проживає в квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується актом від 16 січня 2017 року складеним мешканцями зазначеного будинку.

Перевіряючи доводи ОСОБА_6 про поважність причин не проживання його у квартирі АДРЕСА_1, апеляційний суд правильно зазначив, що вони підтверджуються наданими ним доказами.

Так з матеріалів справи убачається, що 10 березня 2016 року ОСОБА_6 направив ОСОБА_4 письмову пропозицію щодо вирішення спору з приводу користування спірною квартирою у спосіб проведення переговорів, у якій зокрема зазначав про створення йому перешкод у користуванні холодильником та балконом.

03 червня 2016 року ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_7 записку з вимогою про звільнення квартири, внаслідок чого між ними виник конфлікт під час якої ОСОБА_7 наніс йому тілесні ушкодження та вимагав залишити спірну квартиру.

10 червня 2016 року ОСОБА_6 звернувся до Солом'янського УП ГУ НП у

м. Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення, а саме щодо нанесення йому ОСОБА_7 03 червня 2016 року тілесних ушкоджень, на підтвердження яких надав довідку травмпункту КМКЛ № 6 м. Києва

від 04 червня 2016 року № 2611.

11 червня 2016 року відомості за заявою ОСОБА_6 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006750.

З висновку начальника Солом'янського УП ГУ НП у м. Києві від 21 червня

2016 року вбачається, що 28 травня 2016 року ОСОБА_6 звертався із заявою про те, що ОСОБА_7 перешкоджає йому в користуванні холодильником, пральною машиною та балконом, а також висловлює погрози на його адресу, у зв'язку з чим з ОСОБА_7 була проведена роз'яснювально-превентивна бесіда щодо недопущення ним порушень вимог чинного законодавства.

Відповідно до статті 47 Конституції Україникожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом статей 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Повно та всебічно дослідивши надані сторонами докази з урахуванням їх належності й достовірності, на підставі оцінки кожного доказу окремо та у їх сукупності, апеляційний суд встановив, що причини не проживання

ОСОБА_6, який на законних підставах зареєстрований у спірній квартирі, пов'язані зі створенням йому перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням, що свідчить про їх поважність, а тому дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання його таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, та доведеності вимог ОСОБА_6 про вселення його у зазначену квартиру.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявників з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки, що відповідно до положень статті 400 ЦПК Українизнаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд вважає, що рішення апеляційного суду є законним та обгрунтованим, доводи касаційної скарги правильність висновків суду не спростовують, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 та ОСОБА_7 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

С.О. Погрібний

О.В. Ступак