Апеляційний суд Житомирської області
Справа №283/1366/16-ц Головуючий у 1-й інст. Тимошенко А. О.
Категорія 48 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.

за участю секретаря

судового засідання: Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 283/1366/16 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 14 лютого 2018 року, яке ухвалено суддею Тимошенко А.О. у м. Малин Житомирської області

встановив:

У червні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулась до відповідача ОСОБА_3 з позовом, в якому просила суд визнати спільним сумісним майном квартиру АДРЕСА_1, гараж АДРЕСА_4 та автомобіль «Volkswagen Transporter Т5» 2006 року виробництва, реєстраційний номер НОМЕР_1; визнати за нею право власності на ? частку квартири, за відповідачем на ? частку квартири; встановити порядок користування квартирою; визнати за собою право власності на гараж АДРЕСА_4, а за відповідачем право власності на автомобіль; зобов'язати відповідача сплатити їй грошову компенсацію різниці вартості майна в розмірі 64620,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що в шлюбі з відповідачем перебуває з 2005 року. За час перебування у шлюбі було придбане вказане вище майно, яке є спільною сумісною власністю. Але, оскільки на час звернення до суду автомобіль вже проданий відповідачем і без згоди другого з подружжя, позивач просить врахувати його при поділі майна. У зв'язку з тим, що згоди про поділ спільної власності між сторонами не досягнуто, просила суд провести поділ спірного майна згідно із зазначеним переліком та запропонованим варіантом.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 14 лютого 2018 року позов задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ? частки квартири АДРЕСА_1; гараж АДРЕСА_4 та автомобіль «Volkswagen Transporter Т5» 2006 року виробництва, реєстраційний номер НОМЕР_1. Визнно за ОСОБА_2 право власності на 3/8 частки квартири АДРЕСА_1 та на 3/8 частки квартири за ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по ? частки гаража АДРЕСА_4 за кожним. Встановлено порядок користування спірною квартирою та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості ? частки автомобіля НОМЕР_2 в розмірі 120000,00 грн. В решті позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Частково не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 подавапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність його висновків обставинам справи, просить оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення з нього на користь позивачки ОСОБА_2 компенсації вартості ? частки автомобіля в розмірі 12000,00 грн та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в цій частині за безпідставністю. В скарзі пояснив, що автомобіль придбав в 2012 році за 10000 дол. США, що становило приблизно 80000,00 грн. Вказану суму грошей на придбання автомобіля позичив у ОСОБА_4 без оформлення розписки та договору позики. Автомобіль використовувався для перевезення робітників на підприємства поза межами міста, кошти спрямовувались на потреби сім'ї. Не маючи змоги повернути ОСОБА_4 борг в сумі 10000 дол. США, відповідач домовився з останнім про передачу йому автомобіля в рахунок боргу. В подальшому у вересні 2015 року було скоєно підпал вказаного автомобіля.

В обґрунтування скарги відповідач вказує, що суд не взяв до уваги покази свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_4, які підтвердили, що при передачі та перереєстрації автомобіля на іншого власника ніяких коштів ним передано не було, автомобіль передавався відповідачем позичальнику в рахунок боргу в сумі 10000,00 дол. США. Крім того, вважає інформаційну довідку незалежного експерта про оцінку автомобіля неналежним доказом, оскільки вона визначає дуже приблизну вартість і не є експертним висновком.

Представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги і просила скасувати рішення суду в частині, зазначеній в апеляційній скарзі, та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з нього на користь позивачки компенсації вартості ? частки автомобіля в сумі 120000,00 грн.

Позивач ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечила, надіславши відзив, у якому просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Малинського районного суду Житомирської області залишити без змін. Рішення суду вважає законним, обґрунтованим та прийнятим у повній відповідності з нормами матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24 вересня 2005 року (а.с.8).

Відповідач за час шлюбу набув у власність квартиру АДРЕСА_1; гараж АДРЕСА_4 області; автомобіль «Volkswagen Transporter Т5» 2006 року виробництва, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 9-21).

Автомобіль «Volkswagen Transporter Т5» 2006 року виробництва, реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_3 передав ОСОБА_5 17.02.2015 р. (а.с.21,90,91). На час реалізації автомобіля сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з положень статті 69 СК України. Стягуючи з відповідача половину вартості автомобіля на користь позивачки, суд вказав, що автомобіль придбано сторонами за час шлюбу, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки у праві спільної власності чоловіка і дружини є рівними. Оскільки відповідач здійснив відчуження цього автомобіля проти волі своєї дружини і не в інтересах сім`ї, то з нього на користь позивачки має бути стягнута половина його вартості, визначеної суб'єктом оціночної діяльності, яка становить 120000,00 грн.

Такі висновки суду є вірними виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина й чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК). Майно, яке належить до особистої приватної власності дружини, чоловіка, визначено в ст.57 цього кодексу.

Виходячи з аналізу наведених вище норм законодавства, обов'язок довести ті обставини, що майно, придбане в шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього.

Спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, а той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Конструкція норми ст.60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17.

Суд встановив, що автомобіль відповідач використовував у власних інтересах, придбав його за довідкою-рахунок 07.12.2012.р., а 17.02.2015 р. перереєстрував його на ОСОБА_5, доказів про наявність боргових зобов'язань чи позики відповідача перед останнім матеріали справи не містять, тому суд дійшов висновку, що презумпція спільності придбаного у шлюбі автомобіля не спростована відповідачем.

У відповідності з ч.1 ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення компенсації вартості ? частки автомобіля, суд зробив обґрунтований висновок про належність його до спільного сумісного майна подружжя з урахуванням статті 70 СК України, та правильно стягнув з відповідача на користь позивача 50 % грошової компенсації його вартості, оскільки це майно було відчужене відповідачем ОСОБА_3 без згоди його дружини - позивача ОСОБА_2

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішуючи даний спір та здійснюючи поділ спірного автомобіля, який було відчужено відповідачем без згоди позивача, суд першої інстанції при визначенні вартості спірного автомобіля правильно вважав належним доказом довідку-повідомлення суб'єкта оціночної діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 від 07.03.2016 р., якою визначено орієнтовну вартість спірного автомобіля станом на березень 2016 року у розмірі 240 000 грн, у зв'язку з чим обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача ? частину вартості спірного автомобіля в сумі 120 000 грн.

Заперечуючи проти вартості спірного автомобіля, відповідач не надав жодних належних та допустимих доказів щодо його реальної ринкової вартості, крім того від проведення товарознавчої експертизи, запропонованої йому судом першої інстанції, відмовився.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 367 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень апеляційної інстанції. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення в оскарженій частині без змін.

Суд першої інстанції перевіривши зміст заявлених позовних вимог, встановив належним чином суб'єктний склад осіб, яких стосується спір, визначив характер спірних правовідносин учасників справи, у зв'язку зі чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення компенсації вартості ? частини автомобіля.

Рішення в іншій частині в апеляційному порядку не оскаржено, тому не переглядається судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргуОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Малинського районного суду Житомирської області від 14 лютого 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 вересня 2018 року.

Головуючий: Судді: