Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.05.2018 Справа №607/8223/16-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Сливки Л.М.

за участі секретаря судового засідання Зарічної О.П.,

позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_5, про усунення перешкод у користуванні квартирою,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 предявила до суду позов до відповідача ОСОБА_4, у якому просить зобовязати відповідача ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні квартирою №1, що знаходиться по вул. Нечая, 17 у м. Тернополі шляхом зняття замка та належним їй майном,що знаходиться у квартирі. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона (ОСОБА_1З.) з 29 листопада 1987 року проживає у квартирі №1, що знаходиться по вул. Нечая, 17 у м. Тернополі. Разом із нею у вказаній квартирі зареєстровані та проживають: її син ОСОБА_4, дочка ОСОБА_5, а також проживають без реєстрації дружина сина ОСОБА_6 з двома неповнолітніми дітьми дочкою ОСОБА_7 та сином ОСОБА_8. Відповідач ОСОБА_4 вступивши у 2009 році у зареєстрований шлюб, переїхав жити окремо, а тому утриманням квартири займалась вона (ОСОБА_1З.) разом із дочкою ОСОБА_5 У 2015 році відповідач ОСОБА_4 попросив дозволити йому разом із сімєю пожити у вказаній квартирі, допоки він не знайде іншого житла. Після переїзду відповідача ОСОБА_4 із сімєю у спірну квартиру, між нею (ОСОБА_1З.) та дружиною відповідача почали виникати конфлікти, що призвело до того, що відповідач самостійно, без її (ОСОБА_1З.) згоди замінив двері у кімнату та встановив замок, закриваючи двері на ключ, внаслідок чого вона (ОСОБА_1З.) не може потрапити у кімнату, де знаходяться її особисті речі: меблевий гарнітур, мяка частина, встановлене нею вікно. За вказаних обставин, вважає, що відповідач вказаними діями чинить їй перешкоди у користуванні квартирою та майном , у звязку із чим вона зверталась у правоохоронні органи, однак, порушення не усунуті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1, яка діє у своїх інтересах та в інтересах третьої особи ОСОБА_5 та представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, з підстав викладених у позові.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечила проти позову та просила відмовити у його задоволенні.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, встановив такі обставини.

Згідно свідоцтва про право власності на житло виданого 04 серпня 1997 року Міським бюро технічної інвентаризації АДРЕСА_1, що знаходиться по вул. Д.Нечая, 17 в м. Тернополі належить на праві спільної сумісної власності: ОСОБА_9 та членам його сімї: ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_5. Свідоцтво видане на підставі розпорядження №23870 від 24 липня 1997 року.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ИД №077014 виданого 20 січня 1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану Тернопільської міської ради, ОСОБА_11 ОСОБА_12 померла 19 січня 1999 року, про що складено актовий запис №87 відділу реєстрації актів громадянського стану Тернопільської ради.

Доказів прийняття спадщини після смерті ОСОБА_11 ОСОБА_12 матеріали справи не містять.

ОСОБА_9 постійно проживає у Російській Федерації , м. Калінінград, вул. Бєлінського,40/25.

Як убачається із довідки, без дати та номера, виданої Обєднанням співвласників багатоквартирного будинку «Сонечко» на імя ОСОБА_9, у квартирі №1, що знаходиться по вул. Нечая, 17 в м. Тернополі зареєстровані: ОСОБА_1 дружина ; ОСОБА_4 син ; ОСОБА_5 дочка.

Відповідно до висновку Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області від 14 серпня 2015 року при перевірці проведеній за повідомленням відповідача ОСОБА_4 від 12 серпня 2015 року встановлено, що у квартирі АДРЕСА_2 відбувся конфлікт, який зі слів ОСОБА_4 вчинила його матір позивачка ОСОБА_1, яка постійно влаштовує суперечки із його дружиною ОСОБА_6 У звязку із чим,результати перевірки показали про відсутність підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та початку розслідування.

Вказана інформація про результати перевірки з розгляду повідомлення ОСОБА_4 від 12 серпня 2015 року направлена відповідачу ОСОБА_4 20 серпня 2015 року за №10624.

Як слідує із висновку Тернопільського ВП ГУ Національної поліції в Тернопільській області від 15 квітня 2016 року, при перевірці проведеній за результатами розгляду звернення, яке надійшло 10 квітня 2016 року від ОСОБА_4 за зверненням ОСОБА_13, встановлено, що ОСОБА_4 за місцем свого проживання у квартирі №1, що знаходиться по вул. Нечая, 17 в м. Тернополі 09 квітня 2016 року виявив пошкоджені двері в кімнаті, де він проживає, в даному факті звинувачує сестру та матір. За словами третьої особи ОСОБА_5 її брат ОСОБА_4 без її згоди та без згоди матері встановив у кімнату двері із замком, незважаючи на те, що квартира є у спільному користуванні. За вказаних обставин відсутні підстави для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та початку розслідування

Вказані результати розгляду звернень направлені ОСОБА_4 18 квітня 2016 року за №5616, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією відповіді Тернопільського ВП ГУ Національної поліції в Тернопільській області.

Судом установлено, що відповідач ОСОБА_4 з 22 жовтня 2009 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із Гершун (дошлюбне прізвище Бучковською) ОСОБА_14, що стверджується актовим записом №04 Гаї-Шевченківської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, якою 22 жовтня 2009 року видане свідоцтво про шлюб серії І-ИД №058251.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області третю особу ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 1 ст. 125 КК України та призначено їй за даним кримінальним правопорушенням покарання у виді штрафу в розмірі сорок неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 680 гривень, а також вказаним вироком позивачку ОСОБА_1 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 1 ст. 125 КК України та призначено їй за даним кримінальним правопорушенням покарання у виді штрафу в розмірі сорок неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 680 гривень. Із вироку вбачається, що 11 січня 2016 року, близько 22 год. 00 хв., у ОСОБА_5, яка спільно із ОСОБА_1 перебували за місцем свого проживання в квартирі №1, що знаходиться по вул. Нечая, 17 в м. Тернополі на ґрунті особистих неприязних відносин, які виникли за час спільного проживання, розпочався конфлікт із ОСОБА_6, в ході якого у ОСОБА_1 та ОСОБА_5 виник злочинний умисел, спрямований на спричинення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень. В результаті злочинної діяльності ОСОБА_5 та ОСОБА_1 потерпілій ОСОБА_6 спричинено фізичний біль, а також садна і забій м'яких тканин обличчя, внутрішньо - шкірний крововилив і садна шиї, садна ділянки лівого надпліччя та синці лівого плеча і лівої половини ділянки грудної клітки, які за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із вимогами до ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Згідно із положеннями ст. ст. 316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами 1,2 статті 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуватися ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Вiдповiдно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно із статтею 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Відповідно до частини 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно пункту другого частини 34 Постанови, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

У ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одночасно з цим, відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як установлено судом та стверджується дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами, позивач ОСОБА_1 не є власником квартири №1, що знаходиться по вул. Нечая, 17 в м. Тернополі. Спірна квартира належить на праві спільної сумісної власності відповідачу ОСОБА_4, а також: ОСОБА_9, ОСОБА_5. При цьому, стороною позивача не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачем ОСОБА_4 їй чиняться перешкоди у користуванні квартирою та належним їй майном.

Натомість відповідачем ОСОБА_4 представлено суду докази звернення у правоохоронні органи з приводу вчинення саме позивачем ОСОБА_1 конфліктів у сімї, а також докази притягнення ОСОБА_1 та ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 125 КК України стосовно його (ОСОБА_9А.) дружини ОСОБА_6, причиною неприязні відносини позивача ОСОБА_1 із дружиною відповідача ОСОБА_6

Заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, та зокрема того, що право власності є непорушним, суд приходить до переконання про відсутність визначених законом підстав для задоволення позову, а відтак у позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_5, про усунення перешкод у користуванні майном слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись статтями 4, 12, 76, 77, 78, 80, 81 141, 258, 259, 264, 265, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_5, про усунення перешкод у користуванні квартирою відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Тернопільської області.

Дата складання повного тексту рішення суду 08 червня 2018 року.

Головуючий суддяОСОБА_15