Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 552/3833/15-ц

провадження № 61-8599св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Київського районного суду міста Полтави від 27 вересня 2016 року у складі судді Самсонової О. А. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 17 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Пилипчук Л. І., Дряниці Ю. В., Кривчун Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про стягнення коштів.

Позов мотивований тим, що рішенням апеляційного суду Полтавської області від 28 квітня 2015 року визнано неправомірними дії АТ КБ «ПриватБанк» у частині невиконання банком Правил надання банківських послуг при користуванні платіжною карткою «Універсальна», виданої на ім'я позивача, визнано транзакцію щодо переказу 24 грудня 2014 року коштів на суму 13 135,00 грн із кредитної картки АТ КБ «ПриватБанк», виданої на її ім'я, нечинною, та зобов'язано банк повернути їй кошти в сумі 13 135,00 грн шляхом відновлення на картковому рахунку.

На час звернення до суду із цим позовом зазначене рішення суду не виконано.

З огляду на викладене та з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд стягнути на її користь з АТ КБ «ПриватБанк» пеню у розмірі 8 458,94 грн, проценти за користування коштами - 5 065,08 грн, інфляційні втрати - 7 527,71 грн та три проценти річних - 695,26 грн, а всього 21 746,99 грн.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Київського районного суду м. Полтави від 27 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 17 листопада 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 пеню за період з 24 грудня 2014 року до 27 вересня 2016 року в сумі 8 458,94 грн, компенсацію інфляційних втрат за період із 24 грудня 2014 року до 01 вересня 2016 року в сумі 7 527,71 грн, три відсотки річних за період із 24 грудня 2014 року до 27 вересня 2016 року у розмірі 695,26 грн, проценти за користування коштами за період із 24 грудня 2014 року до 27 вересня 2016 року в сумі 257,67 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що неповернення коштів на картковий рахунок позивача є простроченням грошового зобов'язання, а тому відповідно до пункту 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», статей 536, 625, 1214 ЦК України наявні підстави для цивільно-правової відповідальності банку за весь час прострочення, починаючи від дня здійснення несанкціонованої платіжної операції.

Вина банку при здійсненні несанкціонованої платіжної операції встановлена судовим рішенням, а тому в силу частини третьої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) зазначена обставина не підлягає повторному доказуванню у цій справі.

У вересні 2016 року АТ КБ «ПриватБанк»подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судаминеправильно застосовано статтю 625 ЦК України до спірних правовідносин, оскільки вони виникли на підставі судового рішення і врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Зазначає, що судами не враховано і частину другу статті 258 ЦК України, відповідно до якої позовна давність до вимог про стягнення пені застосовується в один рік.

Крім того, відповідальність банку за протиправні дії третіх осіб, вчинених щодо майна користувача банківських послуг, законом не передбачено, а судом не встановлено вини відповідача у перерахуванні коштів з карткового рахунку.

У березні 2017 року ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що судові рішення судів попередніх інстанцій є законними і обґрунтованими, а тому просила залишити їх без змін.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 552/3833/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не повністю відповідають.

Судами встановлено, що рішенням апеляційного суду Полтавської області від 28 квітня 2015 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 до АТ КБ «ПриватБанк», а саме: визнано неправомірними дії АТ КБ «ПриватБанк» у частині невиконання договору про надання банківських послуг і користування платіжною карткою кредиткою «Універсальна», виданою на ім'я ОСОБА_4 28 жовтня 2012 року. Визнано транзакцію щодо переказу 24 грудня 2014 року коштів у сумі 13 135,00 грн із кредитної картки АТ КБ «ПриватБанк», виданої на ім'я позивача, нечинною, та зобов'язано АТ КБ«ПриватБанк» повернути кошти в сумі 13 135,00 грн шляхом відновлення на картковому рахунку.

Постановою Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 11 червня 2015 року відкрито виконавче провадження № 47786767 з виконання виконавчого листа, виданого на виконання вказаного рішення апеляційного суду.

На час розгляду судом першої інстанції цієї справи вищевказане рішення апеляційного суду не виконано.

Предметом позовних вимог у цій справі є стягнення пені на підставі пункту 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», 3 % річних та інфляційних витрат на підставі статті 625 ЦК України, а також відсотків за користування коштами (статті 536, 1048, 1214 ЦК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи на користь ОСОБА_4 пеню, компенсацію інфляційних втрат, три відсотки річних та проценти за користування коштами за період з 24 грудня 2026 року до 27 вересня 2016 року, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що вина банку при здійсненні несанкціонованої платіжної операції встановлена судовим рішенням. Неповернення коштів на картковий рахунок позивачки є простроченням грошового зобов'язання, а тому відповідно до пункту 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», статей 625, 536, 1048, 1214 ЦК України наявні підстави для цивільно-правової відповідальності банку за весь час прострочення, починаючи від дня здійснення несанкціонованої платіжної операції.

Проте з висновками судів повністю погодитися не можна.

У частині першій статті 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивача права на стягнення з відповідача інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Доводи касаційної скарги, що судами при ухваленні судових рішень не враховано правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, згідно з якою до правовідносин, які виникають з приводу виконання судового рішення, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України) на правильність висновків судів не впливають, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року (провадження № 14-16цс18) відступила від вказаної правової позиції Верховного Суду України, зробивши висновок, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, у тому числі і на ті, які виникли на підставі рішення суду.

Проте з висновком судів попередніх інстанцій в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені та процентів за користування коштами колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, третьої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання.

Крім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності.

Згідно з преамбулою Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» цей Закон визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб'єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

За приписами частини першої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 28 квітня 2015 року визнано неправомірними дії АТ КБ «ПриватБанк» у частині невиконання договору про надання банківських послуг і користування платіжною кредитною карткою, виданою на ім'я ОСОБА_4, визнано транзакцію щодо переказу 24 грудня 2014 року коштів у сумі 13 135 грн з кредитної картки АТ КБ «ПриватБанк», виданої на ім'я позивача, нечинною, та зобов'язано АТ КБ «ПриватБанк» повернути ці кошти шляхом відновлення на картковому рахунку.

Стягуючи пеню на підставі статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», суди не звернули увагу на те, що норми цього Закону не регулюють відносини щодо невиконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі рішення суду.

Крім того, суд стягнув з банківської установи на користь ОСОБА_4 проценти за користування коштами за період із 24 грудня 2014 року до 27 вересня 2016 року у розмірі 1 % річних, застосувавши відсоткову ставку за вкладам «до запитання» та прийнявши до уваги правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-1891 цс15, зі змісту якої вбачається, що вона стосується правовідносин, які виникли за договором банківського депозиту.

Між тим, у даній справі предметом спору є несвоєчасне виконання банком грошових зобов'язань згідно з рішенням суду.

Також суди не звернули увагу на те, що укладений між сторонами договір не передбачає відповідальності, встановленої частиною другою статті 1214 ЦК України, згідно з якою у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством, зокрема, частиною другою статті 625 ЦК України.

Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні.

Тому у разі прострочення виконання зобов'язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 14-14гс18.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, стягуючи з відповідача на користь позивача пеню та відсотки за користування коштами, вищезазначені норми закону не врахував,допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині стягнення пені та відсотків за користування коштами.

За таких обставин, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, враховуючи положення пункту 3 частини третьої статті 409 ЦПК України, частини першої статті 412 ЦПК України, дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішення Київського районного суду міста Полтави від 27 вересня 2016 року та ухвали апеляційного суду Полтавської області від 17 листопада 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_4 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення пені та відсотків за користування коштами та ухвалення у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 141, 400, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду міста Полтави від 27 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 17 листопада 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_4 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення пені та відсотків за користування коштами скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення пені та відсотків за користування коштами відмовити.

В іншій частині рішення Київського районного суду міста Полтави від 27 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 17 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:В. І. Журавель В. М. Коротун

В. І. Крат

В. П. Курило