Постанова

Іменем України

06 вересня 2018 року

м. Київ

справа №522/20302/17

провадження №61-36150св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В.В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача: ОСОБА_5,ОСОБА_6, ОСОБА_7,

відповідач - ОСОБА_8,

представник відповідача - ОСОБА_9,

третя особа - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_8 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2017 року у складі судді Шенцева О. П. та постанову апеляційного суду Одеської області

від 05 квітня 2018 рокуу складі колегії суддів: Вадовської Л. М.,

ОСОБА_10, ОСОБА_11,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_8, у якому просив визначити місце проживання їх спільного з відповідачем сина ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком, позивачем у справі.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2017 року відкрито провадження у справі.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позовна заява подана з дотриманням вимогам статей 119, 120 ЦПК України в редакції, яка діяла

до 15 грудня 2017 року, по територіальної підсудна Приморському районному суду м. Одеси.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 05 квітня 2018 року ухвала суду першої інстанції залишена без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована відсутністю правових підстав для скасування ухвали суду першої інстанції про відкриття провадження у справі з порушенням правил підсудності.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2018 року, ОСОБА_8 І просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, справу передати на розгляд Великої Палати Верховного суду в порядку частини шостої статі 403 ЦПК України, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суд не врахував, що, оскільки відповідач та її син є громадянами Російської Федерації підлягає застосуванню Конвенцію про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей.

Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4 обґрунтовує тим, що доводи, якими заявник обґрунтовує підстави своїх вимог та заперечень є надуманими та такими, що мають на меті штучне створення умов для навмисного затягування розгляду судом справи.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Суд установив, що ОСОБА_4 та ОСОБА_8 є батьками ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, народженого в м. Санкт-Петербург Російська Федерація.

Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України у редакції, чинній на момент пред'явлення позову позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

При цьому, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов'язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок встановлено Законом України «Про міжнародне приватне право».

Частиною першою статті 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

У відповідності до статті 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов'язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв'язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.

Суд установив, що спір між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, яка є громадянкою Росії, з 2010 року має посвідку на постійне проживання в Україні, виник щодо визначення місця проживання їх дитини,

ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, народженого в Росії, який з 02 серпня 2013 року набув громадянство України на підставі частини 1 статті 7 Закону України «Про громадянство України» та відповідно до законодавства України зазначена особа є громадянином України з ІНФОРМАЦІЯ_1 року. ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, має паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

ОСОБА_4 є громадянином України, місце проживання зареєстровано в АДРЕСА_1.

ОСОБА_8 є громадянкою Росії, місце проживання в Росії зареєстровано в АДРЕСА_2. З 2010 року має посвідку на постійне проживання в Україні за адресою: квартири АДРЕСА_1.

З 20 серпня 2010 року ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований в АДРЕСА_1. За вказаною адресою зареєстровано з 25 серпня 1993 року місце проживання батька ОСОБА_4, з 20 серпня 2010 року місце проживання в Україні матері ОСОБА_8

У позовній заяві місцем проживання позивача ОСОБА_4 зазначено місцем його реєстрації, а місце проживання відповідача ОСОБА_8 - останнє відоме її місце проживання, яке відносить до території Приморського району м. Одеса.

З наведеного слідує, що при вирішення питання про відкриття провадження у справі, місцевий суд правильно застосував положення статті 109 ЦПК України та дотримався правил територіальної підсудності.

Відповідач не довела факту порушення національними судами Закону України «Про міжнародне приватне право».

Таким чином доводи касаційної скарги є безпідставними, висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_8залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 05 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В.Пророк

І. М.Фаловська