Справа № 572/1933/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2018 року Сарненський районний суд Рівненської області

в складі: головуючого судді - ВЕДЯНІНОЇ Т.О.

при секретарі - ВОЗНЮК М.В.

за участю :

позивача-відповідача - ОСОБА_1

представника позивача-відповідача - ОСОБА_2

представника позивача-відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача-позивача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сарни справу № 572/1933/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у зв"язку з відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних причин, визнання права власності на цілу квартиру та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину квартири в порядку поділу майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житлом, а саме : квартирою квартирою АДРЕСА_1.

До початку розгляду справи по суті представником відповідача подано зустрічний позов, відповідно до якого ОСОБА_6 просить в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1, в зв'язку із чим відмовити у задоволенні первісного позову.

В подальшому позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, згідно із якою ОСОБА_1 просив визнати квартиру АДРЕСА_1 його особистою власністю.

Зустрічні вимоги відповідача ОСОБА_6 судом прийнято до спільного розгляду із первісним позовом ОСОБА_1

В позовній заяві позивачем-відповідачем в обґрунтування заявлених вимог вказано, що сторони перебували між собою у шлюбі, який було розірвано рішенням Сарненського районного суду Рівненської області 13 липня 2012 року. Після розірвання шлюбу ОСОБА_6 добровільно змінила місце проживання, вибувши 10 вересня 2012 року на постійне місце проживання у с.Варваровка Флорештського району Республіки Молдова, через що втратила право користування житлом у м.Сарни Рівненської області, в якому вона є зареєстрованою. В подальшому, в заяві про зміну предмета позову позивач-відповідач просив визнати вказану у позові квартиру його особистою власністю, посилаючись на те, що вказане житло було придбане ним за власні кошти, через що квартира не відноситься до спільно набутого подружжям майна.

В обґрунтування зустрічних вимог у позовній заяві ОСОБА_6 вказано, що під час шлюбу із ОСОБА_1 сторони проживали разом, вели спільне господарство, мали спільний побут, а тому житло, яке придбане під час шлюбу відноситься до спільно набутого майна, а тому належить подружжю у рівних частках. Оскільки в добровільному порядку ОСОБА_1 відмовляється провести розподіл нерухомого майна, належного сторонам - ОСОБА_6 звернулась із даним позовом до суду.

В судовому засіданні позивач-відповідач та його представники заявлені первісні вимоги підтримали повністю, зустрічні вимоги ОСОБА_6 заперечили, пояснивши, що спірне житло, а саме : квартира АДРЕСА_1, була придбана за кошти, які належали особисто ОСОБА_1, що були отримані ним від реалізації належної йому квартири у м.Дубровиця Рівненської області, а тому це житло не є спільною сумісною власністю подружжя, хоча і було придбано під час перебування останнього у шлюбі із відповідачем-позивачем. Сторона зазначає, що з моменту реєстрації шлюбу і до моменту придбання вказаного житла минуло невелика кількість часу, через що сторони не могли придбати квартиру за спільні кошти. З огляду на наведене, позивач-відповідач просить визнати відповідача-позивача такою, що втратила право користування зазначеною квартирою, оскільки вона добровільно змінила місце проживання та не проживає у квартирі №51 з 10 вересня 2012 року.

Представник відповідача-позивача в судовому засіданні вимоги, заявлені ОСОБА_1 не визнав повністю, підтримавши зустрічний позов, заявлений довірителем. В обґрунтування заявлених ОСОБА_6 вимог представник зазначив, що сторони дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі під час якого ними була придбана квартира АДРЕСА_1, яка, відповідно до норм Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає розподілу між ними, оскільки при придбанні цього житла були використані і грошові кошти, надані ОСОБА_6 Представник відповідача-позивача пояснив, що аргументи ОСОБА_1 щодо обставин придбання квартири ним особисто за кошти, отримані від реалізації іншої квартири, є недоведеними, так як квартиру у м.Дубровиця позивачем-відповідачем було відчужено на підставі договору дарування, тобто, безоплатно.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з урахуванням пояснень сторін, суд дійшов до наступного.

Правовідносини між сторонами виникли з приводу нерухомого майна, придбаного під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбу.

Вказані правовідносини регулюються нормами СК та ЦК України.

Із копії рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 13 липня 2012 року, виписка із якого надана позивачем-відповідачем суду, встановлено, що 7 червня 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Самбірського міського управління юстиції Львівської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, про що зроблено актовий запис №105. Вказаний шлюб розірвано за рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 13 липня 2012 року.

Отже, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 7 червня 2003 року по 13 липня 2012 року.

Із копії договору купівлі-продажу від 4 серпня 2003 року судом встановлено, що вказаного числа ОСОБА_1 уклав договір купівлі-продажу, за яким набув право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Копія витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 9 липня 2012 року доводить, що ОСОБА_1 зареєстрував набуте право власності, та є власником цілої частки у вказаній квартирі.

Відповідач-позивач зазначала, що спірне житло придбано сторонами у шлюбі, а тому воно є спільною сумісною власністю подружжя.

Частиною 1 статті 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку, при чому частиною 1 статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України - у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Так, судом достовірно встановлено, що ОСОБА_1 придбав квартиру № 51, перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_6, однак, він посилається на ті обставини, що вказане майно не є спільною власністю подружжя.

В обґрунтування заперечень щодо вимоги ОСОБА_6 ОСОБА_1 зазначено, що останній придбав спірну квартиру за грошові кошти, отримані від реалізації іншого житла, яке розташоване у м.Дубровиця Рівненської області та належало йому на праві власності.

ОСОБА_1 в суді доведено, що він на праві власності мав квартиру АДРЕСА_1, право на яку він набув на підставі договору дарування, що доводиться документально, а саме : дослідженою судом копією договору дарування від 29 лютого 2000 року, укладеного між ОСОБА_1І.(обдарований) з однієї сторони та ОСОБА_7 ОСОБА_3.(дарителі) з іншої сторони, із якого встановлено, що даритеі подарували, а обдарований прийняв у дар вказане житло.

Із наданої суду копії договору дарування від 21 липня 2003 року судом встановлено, що вказану вище квартиру ОСОБА_1 було реалізовано ОСОБА_8 за договором дарування.

Позивач-відповідач зазначає, що реалізація квартири відбувалась за договором купівлі-продажу, однак, правочин був оформлений як договір дарування - з метою економії коштів, які сторони мали сплатити в зв'язку із оформленням правочину. Сторона зазначає, що саме за отримані від вказаного правочину кошти і була здійснена купівля житла, що є предметом позову.

Допитаний судом за клопотанням позивача-відповідача свідок ОСОБА_9 пояснив, що тривалий час товаришує із ОСОБА_1 Свідок зазначив, що останній купив квартиру по АДРЕСА_1, куди вони із дружиною - ОСОБА_6 невдовзі і вселились. Свідок підтвердив, що у 2003 році на прохання ОСОБА_1 їздив із ним у м.Дубровицю Рівненської області, оскільки він у вказаному населеному пункті продавав квартиру, за яку мав отримати кошти, при чому із пояснень ОСОБА_1 йому на той момент стало відомо, що за отримані кошти позивач-відповідач має намір придбати квартиру у м.Сарни. Крім цього, свідок ОСОБА_9 зазначив, що у м.Дубровицю у день реалізації ОСОБА_1 квартири з ними їздили, також, батько позивача - відповідача та ОСОБА_10

Свідок ОСОБА_10 в суді підтвердив факт його поїздки у м.Дубровиця Рівненської області за вказаних попереднім свідком обставин, додавши, що був особисто присутнім під час передачі коштів при укладенні ОСОБА_1 угоди по відчуженню квартири у м.Дубровиця. Свідок пояснив, що грошові кошти за квартиру, були передані ОСОБА_1 новим власником квартири у сумі 10 000 доларів США.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 3 частини 1 статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Представник ОСОБА_6 в суді заперечував щодо допустимості наданих стороною доказів, вказуючи, що стосовно квартири у м.Дубровиця укладався договір дарування, що є безоплатною угодою.

Однак, враховуючи ті обставини, що реалізація належної ОСОБА_1 квартири, розташованої у м.Дубровиця Рівненської області, була здійснена у часі безпосередньо перед купівлею ним квартири АДРЕСА_2 (при чому квартира реалізовувалась сторонній для сім'ї ОСОБА_1 особі, що є свідченням того, що вказаний правочин не міг бути безоплатним), з огляду на покази свідків, допитаних судом - суд вважає встановленим той факт, що спірне житло було придбане ОСОБА_1 саме за кошти, які належали йому особисто, а саме : отримані від реалізації належного йому житла, через що підстав для розподілу спірної квартири між сторонами по справі немає.

Представник відповідача-позивача вказував, що на придбання квартири, яка є предметом даного позову кошти надавались також і його довірителькою ОСОБА_6, однак, суд вважає таку позицію сторони необґрунтованою, оскільки сторона не змогла повідомити - яку саме суму грошових коштів було внесено останньою на придбання цього житла та не надано доказів на доведення цих обставин.

Частиною1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_6 не надано жодних доказів на підтвердження заявленого нею позову та на спростування обставин, на які посилається ОСОБА_1 в обґрунтування своїх вимог.

В обґрунтування заперечень представником відповідача-позивача заявлено клопотання про дослідження судом аудіозапису, в якому особа із голосом, схожим на голос ОСОБА_1, пропонує ОСОБА_6 сплатити їй частину вартості спірної квартири.

Судом не приймається до уваги вказаний доказ, так як він не відповідає вимогам, встановленим для таких доказів ч.2 ст.100 ЦПК України, а достовірність запису стороною позивача-відповідача заперечується.

Таким чином, вимога ОСОБА_6 про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, є необґрунтованою, а тому до задоволення не підлягає.

Одночасно ОСОБА_1 заявив вимогу про визнання квартири АДРЕСА_3 його особистою власністю.

Договір купівлі-продажу від 4 серпня 2003 року, за яким позивач-відповідач набув право власності на вказану квартиру на даний час є чинним, право власності ОСОБА_1 на це житло не скасовано.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

ОСОБА_6 жодним чином права ОСОБА_1 щодо володіння належним останньому житлом не порушувала, сам факт її звернення до суду із позовом про визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної квартири, тобто, фактичне оспорювання нею права власності позивача-відповідача на частину цієї квартири не може свідчить про порушення прав власника, а тому не є підставою для захисту його прав.

З огляду на наведене, вказана вимога ОСОБА_1 до задоволення не підлягає, оскільки відповідне право на квартиру не потребує додаткового захисту.

Крім цього, ОСОБА_1 заявлено вимогу про визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житлом, а саме : квартирою АДРЕСА_1

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України - член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Із наявної в матеріалах справи копії довідки №7314 від 15 квітня 2015 року, виданої КП «Житлосервіс», встановлено, що АДРЕСА_4 зареєстроване місце проживання ОСОБА_1, 1979 року народження, ОСОБА_5, 1979 року народження та ОСОБА_11, 2006 року народження, що також підтверджується копією будинкової книги, дослідженої судом.

Однак, копія акту, складеного 15 квітня 2015 року комісією у складі головних спеціалістів міськвиконкому, доводить факт не проживання ОСОБА_5 АДРЕСА_4 станом на вказане число.

Крім цього, обставини, вказані у позовній заяві, підтверджені копією свідоцтва про укладення шлюбу, відповідно до якого ОСОБА_6 12 січня 2013 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_12 у відділі ЗАГС Флорешть Республіки Молдова, де, згідно із повідомленням, адресованим ОСОБА_1 №5158 від 29 серпня 2013 року та рішенням №1708 від 6 травня 2014 року МВС Республіки Молдова має тимчасовий вид на проживання та фактично проживає у Республіці Молдова з 10 вересня 2012 року.

Таким чином, судом достовірно встановлено, що відповідач-позивач ОСОБА_6 є зареєстрованою у належному позивачу-відповідачу на праві власності житлі, в якому не проживає більше року. Крім цього, на даний час ОСОБА_6 не відноситься до членів сім'ї позивача.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначав, що наявність реєстрації у належному йому на праві власності житлі сторонньої особи порушує його права власника цього майна, що стало підставою для звернення із позовом до суду.

Враховуючи досліджені судом докази, якими доведено факт не проживання ОСОБА_6 у належному ОСОБА_1 на праві власності житлі, а також ті обставини, що доказів на спростування вказаних обставин відповідачем-позивачем, відповідно до вимог ст.81 ЦПК України надано не було, суд вважає, що позовні вимоги позивача-відповідача в цій частині підлягають до задоволення.

У зустрічному позові ОСОБА_6 просила понесені нею витрати покласти на ОСОБА_1

Однак, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд дійшов висновку щодо безпідставності заявлених ОСОБА_6 вимог - підстав для стягнення на її користь з ОСОБА_1 сплаченого судового збору не вбачається.

На підставі наведеного, ст.ст.57, 60, 69, 70 СК України, ст.ст.355, 368, 405 ЦК України, керуючись ст.ст. 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 (жителя АДРЕСА_1, паспорт громадянина України серії НОМЕР_2) задоволити частково.

Визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

У задоволенні вимоги ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_1 його особистою власністю - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 (жительки с.Вервереука район Флорешт Республіки Молдова ІПН НОМЕР_1, паспорт громадянина Республіки Молдова серії НОМЕР_3) про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_5, що у м.Сарни Рівненської області в порядку поділу майна подружжя - відмовити повністю, за безпідставністю заявлених вимог.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з моменту проголошення. У разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

СУДДЯ підпис

Копія вірно

Суддя Сарненського районного суду

Рівненської області Т.О.Ведяніна