ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2176/18
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"06" вересня 2018 р. Дарницький районний суд м. Києва
у складі: головуючого - судді ЛЕОНТЮК Л.К.
за участі секретаря КОСТЮЧЕНКО К.О.
сторін:
представника позивача ОСОБА_1
представника відповідача СЕМАШКО Д.М.
представника третьої особи БУЦКО О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 третя особа Київське квартирне - експлуатаційне управління про виселення без надання іншого житлового приміщення,
в с т а н о в и в:
У липні 2016 року позивач Військова частини НОМЕР_1 звернулися до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 залучивши до участі у справі в якості третьої особи Київське квартирне - експлуатаційне управління про виселення без надання іншого житлового приміщення, та просили суд усунути перешкоди в користуванні службовим не житловим приміщенням АДРЕСА_1 ) шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення.
В судовому засіданні представник позивача Військової частини НОМЕР_1 , що діє на підставі довіреності № 1487 від 27 серпня 2018 року ( а. с. 234 І том справи ) ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача ОСОБА_2 , що діє на підставі договору про надання юридичних послуг адвоката ( витяг ) від 12 вересня 2017 року ( а. с. 100 І том справи ) ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та проси суд відмовити їх задоволенні.
Представник третьої особи Київського квартирно - експлуатаційного управління, що діє на підставі довіреності № 303 / 25 - 4476 від 19 липня 2018 року, ОСОБА_5 позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити в повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення учасників цивільного провадження, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити ( ст. 264 Цивільного процесуального Кодексу України ).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Як слідує з матеріалів цивільної справи та встановлено в ході судового розгляду справи, Військова частина НОМЕР_1 є структурною складовою Збройних Сил України.
Листом ТВО начальника Київського квартирно - експлуатаційного управління від 28 вересня 2015 року за № 303 / 75 - 3883 було роз`яснено порядок надання місць для проживання військовослужбовцям та членам їх сімей у спеціально пристосованих казармах та переобладнаних для проживання будівлях та спорудах.
15 грудня 2015 року Територіальним управлінням внутрішнього аудиту військових частини безпосередньо підпорядкованих Міністерству оборони та Генеральному штабу Збройних Сил України, під час дослідження законності проживання осіб в будівлях військової частини, було виявлено незаконне перебування у не житловій будівлі громадянки ОСОБА_2 ( паспорт серія НОМЕР_2 , виданий Славутським MB УМВС України 23 червня 2001 року ). Та відповідно до Звіту про результати фінансового аудиту та аудиту відповідності військової частини НОМЕР_1 № 234 / 40 / 82 від 18 грудня 2016 року надав рекомендації про усунення перешкод у користуванні військовим майном.
15 грудня 2015 року громадянку ОСОБА_2 було письмово попереджено про необхідність звільнити незаконно зайняте нежитлове приміщення.
26 січня 2016 року комісією частини було встановлено та зафіксовано незаконне утримання відомчого нежилого приміщення громадянкою ОСОБА_2 у не житловій будівлі № 134а / 87 приміщення № 16, за адресою: АДРЕСА_2 . Даний факт підтверджено Актом фіксування проживання Відповідача у нежитловому приміщенні. ( а. с. 14 )
Підставою для вселення ОСОБА_2 в вищезазначене приміщення був договір найму № 10 від 15 жовтня 2009 року між Відповідачем та командиром військової частини НОМЕР_1 . Термін дії договору закінчився 01 жовтня 2012 року.
Не житлова споруда № 134а / 87 військового містечка № НОМЕР_3 , в якій незаконно проживає Відповідач, статусу гуртожитку не має, не є відомчим житловим будинком та належить до нежитлового фонду Міністерства оборони України
Жодного дозволу на переобладнання та заселення до будівлі № 134а / 87 з боку Київського квартирно - експлуатаційного управління, як балансоутримувача, не надавалось, так як й відповідного рішення місцевої ради про реєстрацію даної будівлі як гуртожитку не було. Київське квартирно - експлуатаційне управління не видавало спеціальних дозволів на проживання в спеціально пристосованій будівлі, який є ( може бути ) єдиною підставою для вселення в надане приміщення.
Відповідач зв`язку з Міністерством оборони України не має.
Відповідно до ч. 2 ст. 128 Житлового Кодексу України жила площа в гуртожитку
надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, або органу місцевого самоврядування, у власності чи в управлінні яких перебуває гуртожиток. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку ( ст. 129 Житлового Кодексу України ).
Такий же порядок надання жилої площі в гуртожитку встановлений і в пункті 1 Розділу II Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово - комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84.
Отже, відповідно до вказаних норм житлового законодавства, єдиною підставою для вселення, зайняття жилої площі в гуртожитку є спеціальний ордер що видається власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підстав прийнятого ним рішення про надання жилої площі в гуртожитку.
У випадку відсутності рішення про виділення гуртожитку та відповідне і ордера, в особи не виникає права на вселення до гуртожитку, а тому будь - які дії з вселення та проживання є такими, що не відповідають вимогам закону.
Відповідно до ч. З ст. 116 Житлового Кодексу України , осіб, які самоправно зайняли жилі приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює « право на суд », в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( рішення від 21 лютого 1975 року у справі « Голдер проти Сполученого Королівства » ( Colder v. the United Kingdom ), п. п. 28 - 36. Series A № 18 ). Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення « спору судом ».
Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, Європейського суду з прав людини , від 18 липня 2006 року ). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

На підставі ст. 141 ЦПК України та Закону України "Про судовий збір", на користь позивача з відповідача підлягають стягненню судові витрати - судовий збір.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 118, 124, 125 ЖК України, ст. ст. 3, 4, 5, 10, 11, 12, 13, 43, 76, 81, 83, 89, 211, 263 , 264, 265, 266, 273 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 третя особа Київське квартирне - експлуатаційне управління про виселення без надання іншого житлового приміщення, задовольнити .

Усунути перешкоди в користуванні службовим не житловим приміщенням АДРЕСА_1 ) шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої у АДРЕСА_2 , проживаюча у АДРЕСА_2 на користь Військової частини НОМЕР_1 судовий збір у розмірі 1 378 ( одну тисячу триста сімдесят вісім) гривень.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення . Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 12 вересня 2018 року.

СУДДЯ Л.К. ЛЕОНТЮК