№ 336/572/18
пр. № 2/336/1071/2018
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 вересня 2018 року м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Суркової В.П., при секретарі Прохоровій А.О., розглянувши цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:
ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В позові зазначено, що 19.09.2007 року між сторонами був укладений кредитний договір без номеру, за умовами якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку складає між нею та банком договір, що підтверджено підписом у заяві.
Проте відповідач свої зобовязання не виконала, кредитні кошти не повернула, тому просили стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 117000,00 грн., а також судові витрати.
Ухвалою суду від 16.05.2018 року провадження по справі відкрито та справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Відповідач в судове засідання не зявився, ухвалою від 03.05.2018 року розгляд справи відкладено.
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 позов не визнала, пояснила, що повернення кредитних коштів визначено періодичними щомісячними платежами, а тому позовна давність повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу, який був зроблений 15.09.2014 року у розмірі 722 грн. 25 коп. і більше ніяких платежів за договором вона не вносила. З розрахунку заборгованості, який було надано позивачем, їй стало відомо, що 28.04.2015 року за кредитним договором був здійснений платіж у розмірі 2 грн. 75 коп. Однак, вона таку суму не вносила, для отримання інформації та розяснень щодо внесеного платежу звернулась з письмовою заявою до відділення ПАТ КБ «ПриватБанк», але відповідь так і не отримала. Вважає, що позивач навмисно вніс недостовірну інформацію у розрахунок заборгованості для подовження строку позовної давності. Просила відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що позовна заява подана до суду з пропуском строку позовної давності.
В судове засідання представник позивача не зявився, в матеріалах справи міститься відповідь на відзив. В відповіді зазначено, що 19.09.2007 року між сторонами укладено кредитний договір без номеру, який складається з Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та тарифів. На підставі договору на імя відповідача відкрито картковий рахунок та видано картку, на якій встановлений кредитний ліміт. Погашення кредиту здійснюється щомісячними платежами, які залежать від суми використаного кредитного ліміту. Дія договору пролонгується кожні дванадцять місяців, картковий рахунок діє до повного погашення, а строк дії картки зазначений на самій картці. Вважає, що позивачем строк позовної давності при звернені до суду дотримано, оскільки строк випущеної картки на імя відповідача діє до останнього дня червня 2015 року, а з позовом звернулися до суду 30.01.2018 року, тобто в межах строку позовної давності. Враховуючи, що відповідач належним чином свої зобовязання не виконала, просили позов задовольнити.
У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання бцудь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Вислухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.
Встановлено, що 19.09.2007 року між сторонами був укладений кредитний договір без номеру, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку складає між нею та банком договір, що підтверджено підписом у заяві.
При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, за якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому; друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до п.9.12 вказаних Умов та Правил договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання та автоматично лонгується на такий же термін за відсутності інформації однієї із сторін про його припинення (а.с.17 п. 9.12 умов та правил надання банківських послуг).
Відповідно до п.3.1 Умов обслуговування платіжних карт, датою укладання договору є дата відкриття рахунку, зазначена в розділі «Відмітки банку» заяви.
За змістом вказаного розділу заяви відповідача, рахунок картки було відкрито 19.09.2007 року. Таким чином, договір про надання банківських послуг, є строковим, з терміном дії до 19.09.2008 року.
Враховуючи те, що сторони не заявляли про припинення дії договору, він автоматично був пролонгований на 12 місяців до 19.09.2009 року, що є кінцевим терміном повернення кредиту.
Виходячи із викладеного, суд дійшов висновку, що укладений 19.09.2007 року між сторонами кредитний договір діяв до 19.09.2008 року, був пролонгований на 12 місяців, тобто до 19.09.2009 року, підстав вважати його пролонгованим на інший термін суд з матеріалів справи не встановив.
Відповідно до ст. 526, ч. 1 ст. 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.
У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязані вправі заявити в суд вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті.
Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.
Виходячи з наведених норм, а також правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України № 6-116ц13 від 06.11.2013 року, №6-61цс14 від 18.06.2014 року - позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись за кожний черговий платіж з моменту порушення строку його погашення.
Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених вимог і на підстав доказів, поданих учасниками справи. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
З наданого представником позивача розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачка здійснила платіж 28.04.2015 року у розмірі 2 грн. 75 коп. Відповідач заперечувала проти здійснення нею цього платежу, тому 29.05.2018 року звернулася до позивача з заявою про надання інформації, ким був здійснений цей платіж, що підтверджується копією заяв та копією квитанції поштового відправлення.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення, частиною 2 ст. 78 цього Кодексу передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими способами доказування.
Відповідь на її звернення позивачем надана не була. Також представником позивача в своїх запереченнях не надано належного обґрунтування щодо цієї суми.
Враховуючи, що відповідач заперечує факт внесення нею будь-яких платежів на погашення заборгованості за договором після 15.09.2014 року, а позивачем цей факт не спростований, суд знаходить цей доказ недопустимим.
Також суд не приймає до уваги посилання представника позивача на те, що позов предявлено в межах стоку позовної давності, оскільки строк дії карти закінчився в останній день червня 2015 року.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
Як установлено судом, відповідач не виконала взятих на себе зобов'язань щодо погашення боргу. Здійснила останній платіж 15.09.2014 року, проте ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду з позовом про захист свого порушеного права лише 02 лютого 2018 року, тобто з пропуском установленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
У відповідності зі ст. 141 ЦПК України у разі відмови у задоволені позову судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 509, 525, 526, 610-612, 1054 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 77-81, 141, 263, 265, 352, 354 ЦПК України,
УХВАЛИВ:
В задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасники справи, яким повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення їм повного рішення суду.

Суддя В.П. Суркова