Справа № 444/783/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2018 м. Кам'янка-Бузька

Кам'янка-Бузький районний суд Львівської області у складі

головуючого-судді Котормус Т.І.

за участі секретаря судового засідання Карпа Г.М.

Справа № 444/783/16-ц

Провадження №2/446/1614/16

учасники справи:

позивач ОСОБА_1;

представник позивача ОСОБА_2;

відповідач ОСОБА_3;

представник відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зобов'язання до вчинення дій, визнання права на приміщення, визнання недійсними технічних паспортів та договору дарування, стягнення збитків та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

12 квітня 2016 року до суду звернулась ОСОБА_3 із позовом до ОСОБА_1 про визнання за нею права на ідеальну частку 21/50 у спадковому майні в будинковолодінні АДРЕСА_1

04 травня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 в якому просила суд, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог (том 1, а.с. 32-33, 138-139): 1. Зобов'язати ОСОБА_3 виконати вимоги судового рішення від 26.12.2001р. щодо повернення 29/50 частин господарських споруд, а саме: повернути 29/50 частин літньої кухні, гаражу В, сараю Б, криниці, огорожі, 4,5 арів городу, змонтувати знищений її сім'єю металевий паркан розподілу будинковолодіння НОМЕР_1 за вказаною адресою відповідно до акту про виконання від 28.09.1998р.; 2. Визнати за ОСОБА_1 відповідно до заповіту батька ОСОБА_5 від 07.05.1986р. та рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26.12.2001р. приміщення першого поверху правої сторони будинку, зокрема кімнати: 2-5/30,1 м.кв., 2-4/15,1 м.кв., 2-3/8,4 кв.м., ІІ-2-5/8,4 кв.м.; 3. Скасувати технічні паспорти №46, реєстраційний №46, реєстраційний №770 від 12.12.1993р., без № від 14.03.2016р., довідку №3/3024 від 14.03.2016р., договір дарування від 19.12.1973р. за №2239; 4. Визнати за ОСОБА_3 кімнату 2-1 цокольного поверху вказаного житлового будинку на АДРЕСА_1 відповідно до заповідальних розпоряджень батьків; 5. Стягнути з ОСОБА_3 завдані збитки у розмірі 434 734,0 грн. за незаконне з 12.07.1994р. користування кімнатами; 6. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 43 473,4 грн.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог позивачка ОСОБА_1 посилалась на те, що вона з народження постійно жила з батьками за спірною адресою, вона разом із своїм чоловіком ОСОБА_2 здійснювали будівництво такого будинку. Після смерті мами вона вчасно вступила в управління і володіння належною їй частиною будинку. ОСОБА_3, яка має у спільній з нею власності будинок, вийшла заміж і відразу перейшла жити у напівпідвальну кімнату 2-1, що визначено заповітом батька від 07.05.1986р. Вказує, що ОСОБА_3 зі своєю сім'єю покатувала її дочку і відкритим грабежем викрали майно в особливо великих розмірах. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26.12.2001р. не враховано заповіт батька ОСОБА_5 від 07.05.1986р., так як за заповітами обох батьків суд повинен був визнати за нею весь перший поверх і одну кімнату нижнього поверху. ОСОБА_3 не хоче повернути 3/5 частини господарських споруд, кухні, гаражу, сараю, криниці, металевої огорожі, 4,607 арів городу. Також зазначає, що ОСОБА_3 зі своєю сім'єю в порушення норм "Акту про виконання" та судового рішення від 10.08.1998р. знищили капітальний металевий паркан, який визначав межу розподілу будинковолодіння. Технічні паспорти є підробленими документами, складеними таємно з порушенням законодавства, не скріплені печаткою та підписом посадової особи. А за незаконне використання ОСОБА_3 кімнат будинку завдано збитків.

Ухвалою Жовківського районного суду Львівської області від 12.10.2016р. після задоволення відводу всім суддям цього суду передано справу на розгляд до Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області.

Ухвалою судді Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 31.10.2016р. вказану цивільну справу прийнято до провадження та призначено судове засідання.

17.11.2016р. представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав клопотання про передачу справи до іншого суду міста Львова.

Ухвалою суду від 01.12.2016р. у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про передачу справи до іншого суду - відмовлено.

Ухвалами суду від 01.12.2016р. двічі у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про відвід головуючого судді відмовлено.

06.12.2016р. представник ОСОБА_1 -ОСОБА_2 подав заяву про відвід судді та передачу справи до Личаківського районного суду м. Львова.

26.12.2016р. ОСОБА_3 подала заяву про призначення по справі будівельно-технічної експертизи.

Ухвалою суду від 26.12.2016р. у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 про відвід головуючого судді та передачі справи до іншого суду відмовлено.

Ухвалою суду від 26.12.2016р. витребувано у Куликівської селищної ради Жовківського району належним чином завірену копію заповіту ОСОБА_5 від 07.05.1986р.

Ухвалою суду від 22.03.2017р. по справі призначено судову будівельно-технічну експертизу на вирішення якої поставлено питання про визначення ідеальних часток у будинковолодінні та можливі варіанти його розподілу, а провадження у справі зупинено.

04.10.2017р. до суду надійшло повідомлення Львівського НДІ СЕ про те, що визначення ідеальних часток не входить до компетенції експерта будівельника, а належить до компетенції БТІ. Для вирішення питання в частині розподілу просив надати висновок БТІ про ідеальні частки співвласників будинковолодіння.

10.11.2017р. до суду надійшло клопотання ОСОБА_3 про залучення до участі у справі спеціаліста ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" задля визначення розміру частки у будинковолодінні.

Ухвалою суду від 22.11.2017р. відновлено провадження у справі та призначено судове засідання.

Ухвалою суду від 22.11.2017р. залучено до участі у справі спеціаліста ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" для надання висновку про визначення ідеальних часток у спірному будинковолодінні.

05.12.2017р. на адресу суду надійшло повідомлення Львівського НДІ СЕ про неможливість надання висновку судової будівельно-технічної експертизи.

Ухвалою суду від 18.12.2017р. розгляд справи відкладено.

03.01.2018р. до суду надійшло повідомлення ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" про повернення матеріалів інвентаризаційної справи та зазначено, що для проведення розрахунку часток між співвласниками необхідно зазначити конкретно приміщення в будинку та господарські будівлі, якими користується кожен із співвласників.

12.01.2018р. до суду надійшло клопотання ОСОБА_3 про зупинення провадження у справі до моменту вирішення іншої справи.

26.02.2018р. до суду надійшло клопотання ОСОБА_3 про залишення без розгляду її заяви про збільшення позовних вимог.

Ухвалою суду від 26.02.2018р. позовну вимогу ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування реєстраційного посвідчення залишено без розгляду.

Ухвалою суду від 26.02.2018р. у задоволенні клопотання про зупинення провадження відмовлено.

Ухвалою суду від 30.07.2018р. позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 залишено без розгляду через повторну неявку позивача за первісним позовом.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв'язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено, що спірний будинок НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 в минулому мав адресу будинок АДРЕСА_2, що доводиться матеріалами інвентаризаційної справи на цей будинок, а також довідкою від 02.03.2016р. (том 2, а.с. 127).

На підставі рішення виконкому Куликівської селищної Ради депутатів трудящих Нестеровського району Львівської області №70 від 29.10.1973р. ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння від 11.11.1973р. за реєстровим №770 на будинок і приналежними до нього будівлями та спорудами АДРЕСА_2 (арк. 50,58 інвентаризаційної справи).

Договором дарування від 19.12.1973р., який посвідчено нотаріально, ОСОБА_5 подарував ОСОБА_3 та ОСОБА_7 ? частину житлового будинку з господарськими спорудами, які до неї відносяться, за АДРЕСА_2 (арк. 61 інвентаризаційної справи).

Договором дарування від 10.09.1993р., який посвідчено нотаріально, ОСОБА_5 подарував ОСОБА_8 ? частину житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_3 (арк. 83 інвентаризаційної справи).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 08.07.1997р. серед іншого визнано недійсним договір дарування ? частини житлового будинку від 10.09.1993р., укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_8, та визнано за ОСОБА_1 3/5 ідеальних частин будинковолодіння АДРЕСА_3 (а. 97-100 інвентаризаційної справи).

На підставі даного рішення суду, ОСОБА_1 було видано реєстраційне посвідчення НОМЕР_2 від 17.11.1997р. на 3/5 частини будинку АДРЕСА_3 (а. 101 інвентаризаційної справи).

Постановою Президії Львівського обласного суду від 23.11.1999р. задоволено протест заступника Голови Верховного Суду України та скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08.07.1997р., а справу передано на новий розгляд до цього ж суду (том 2, а.с. 46-47).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26.12.2001р., яке набрало законної сили, визнано ОСОБА_5 недієздатним, визнано недійсними заповіти ОСОБА_5 від 23.06.1992р., 10.09.1992р., 31.03.1993р. та Договір дарування ? частини житлового будинку від 10.09.1993р. укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 Окрім того, суд визнав за ОСОБА_1 29/50 ідеальних частин житлового будинку НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 (ліву частину будинку з добудовою) з належною до них відповідною частиною господарських споруд (том 1, а.с. 7-9).

Довідкою ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" від 14.03.2016р. №3/3024 доводиться, що станом на 29.12.2012р. будинковолодіння з господарськими будівлями НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 зареєстровано в рівних частинах по 1/4 за ОСОБА_7 та ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 19.12.1973р. та за ОСОБА_1 на 3/5 частини на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 08.07.1997р. (Том 1, а.с. 124).

Також судом встановлено, що ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 що доводиться свідоцтвом про його смерть серії НОМЕР_3, а після його смерті єдиним спадкоємцем, що звернувся за видачею свідоцтва про право на спадщину є ОСОБА_3, однак такого свідоцтва на час розгляду справи не отримала (том 2, а.с. 112-129).

Відтак, із досліджених судом доказів встановлено, що будинок НОМЕР_1 по АДРЕСА_3 на даний час належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Розмір таких часток є спірним і на час розгляду справи не визначений у встановленому порядку, так як ОСОБА_3 належить ? частина будинку згідно договору дарування, а ? частина, яка залишилась після смерті ОСОБА_7 нею прийнята проте не оформлена. ОСОБА_1 згідно реєстраційного посвідчення БТІ, належить 3/5 частини, проте таке видано на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано судом вищої судової інстанції. А згідно рішення суду, яке набрало законної сили, ОСОБА_1 належить 29/50 ідеальних частин будинку (ліва частина будинку з добудовою).

Розглядаючи вимоги позивача ОСОБА_1 про визначення за нею конкретно визначених приміщень у спірному будинку суд виходив із того, що співвласник ОСОБА_1 бажає виокремити свою частку у спільному майні. Проте, позивачка ОСОБА_1 не визначилась із конкретним способом визначення обсягу майна, яке відповідає її частці у спільній частковій власності, а просила лише "визначити їй конкретні приміщення".

Так, чинним законодавством визначено, що кожен співвласник має право вимагати від інших передання йому у володіння та користування конкретної частини спільного майна, що відповідає його частці у праві власності (ч. 3 ст. 358 ЦК) і при цьому право спільної часткової власності у співвласників не зникає. Також, співвласник має право вимагати поділу спільного майна (ст. 367 ЦК) чи виділу з нього частки (ст. 364 ЦК) і реалізація таких прав може припинити право спільної часткової власності.

Аналіз зазначених норм закону, а також роз'яснення, які містяться у Постанові Пленум Верховного Суду України №7 від 04.10.1991р. "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" дає підстави для висновку, що в будь-якому із передбачених законом випадків виділення, поділ чи передання у володіння та користування конкретної частини спільного майна повинно відбуватися із врахуванням зокрема технічної можливості (окремі входи, можливість переобладнання, можливість залишення окремих приміщень у спільному користуванні тощо).

Частина 1 ст. 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторона позивача ОСОБА_1 не довела суду на підставі належних, допустимих, достовірних та достатніх доказах, що перелік кімнат, які вона просить їй визначити відповідає розміру її частки у спільному майні, а також те, що таке є технічно можливим. Зокрема, суду не надано будь-якого висновку експерта чи спеціаліста щодо цього питання, а сам суд позбавлений можливості зробити щодо цього висновок, так як це виходить за межі сфери права.

Водночас суд відзначає, що вжиті судом процесуальні заходи в межах позовних вимог ОСОБА_3 щодо призначення експертизи та залучення спеціаліста також не дали бажаного результату. А після залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_3, суд роз'яснював представнику позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 право на призначення такої експертизи, однак останній від її проведення відмовився.

Тому, суд відмовляє у задоволенні такої позовної вимоги за недоведеністю.

Щодо позовних вимог позивачки ОСОБА_1 про зобов'язання ОСОБА_3 виконати вимоги судового рішення від 26.12.2001р. суд відзначає, що такі також задоволенню не підлягають, так як виконання судового рішення відбувається у відповідності до Закону України "Про виконавче провадження" і реалізація такого права окремого звернення до суду не потребує. Крім того, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26.12.2001р. було рішенням про визнання (декларативним), яке не передбачало його примусового виконання, а лише відповідну реєстрацію права у визначено державному реєстрі прав.

Позовна вимога ОСОБА_1 про скасування технічних паспортів №46, реєстраційний №46, реєстраційний №770 від 12.12.1993р., без № від 14.03.2016р., довідки №3/3024 від 14.03.2016р. та договору дарування від 19.12.1973р. за №2239 задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Так, уточнюючи у позивача ОСОБА_1 зміст позовних вимог, суд дійшов до висновку, що під терміном "скасування" позивач розуміє "визнання недійсним", що суд зрозумів із пояснень представника в судовому засіданні та з огляду на очікуваний позивачем правовий наслідок за результатами розгляду позовних вимог.

Разом з тим, за приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно частин 1 та 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Суд відзначає, що правочинам, на відміну від деяких інших підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (наприклад, юридичних та фактичних вчинків, заподіяння шкоди тощо) притаманне правомірне вольове вчинення особою, яка має належний статус суб'єкта цивільного права, юридичних дій, спрямованих на свідоме створення конкретного цивільного правового результату для себе або інших осіб.

Оскільки технічні паспорти та довідка не підпадають під поняття правочин, так як не є дією суб'єкта цивільного права, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, то в цій частині суд відмовляє у задоволенні позовних вимог за безпідставністю позовних вимог.

А вирішуючи вимогу про визнання недійсним договору дарування від 19.12.1973р. суд враховує, що за таким договором ОСОБА_5 подарував ОСОБА_3 та ОСОБА_7 ? частину спірного будинку.

Пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Відтак, при вирішенні даної позовної вимоги застосуванню підлягає ЦК УРСР 1963р. Відповідно до ст. 48 цього Кодексу недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

З врахуванням того, що позивач не навів будь-яких достатніх підстав для визнання спірного правочину недійсним, а суд не встановив будь-якого порушення прав позивачки, то у задоволенні такої вимоги необхідно відмовити.

Також, при винесенні даного рішення суд враховує, що вперше ОСОБА_1 набула права власності на частину спірного будинку на підставі рішення суду від 08.07.1997р., яке в подальшому було скасовано, а згодом на підставі рішення суду від 26.12.2001р. Тому, укладення договору дарування частини будинку від 19.12.1973р. не могло порушувати прав та законних інтересів ОСОБА_1

Іншого суд не оцінює, так як підстави для визнання такого правочину недійсним позивачкою ОСОБА_1 не конкретизовані, докази такого відсутні.

Щодо вимог позивачки про стягнення збитків та моральної шкоди у відповідному розмірі, то суд відмовляє у задоволенні таких позовних вимог, так як за загальним правилом для відшкодування шкоди необхідно встановити протиправні дій, вину, наявність шкоди та причинно-наслідковий зв'язок між діями та шкодою. У зв'язку із тим, що судом не встановлено неправомірних дій зі сторони ОСОБА_3 відносно ОСОБА_1 на підставі будь-яких доказів, то задоволенню такі вимоги не підлягають.

За таких обставин, у задоволенні позову необхідно відмовити повністю, а судові витрати понесені стороною позивача у відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України слід покласти на сторону позивача.

Керуючись ст. ст. 81, 141, 259, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зобов'язання до вчинення дій, визнання права на приміщення, визнання недійсними технічних паспортів та договору дарування, стягнення збитків та моральної шкоди - відмовити повністю.

Судові витрати понесені ОСОБА_1 покласти на позивача ОСОБА_1.

Повний текст рішення складено 14 вересня 2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції, який обчислюється з дня складання повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя Т.І. Котормус