Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 569/11827/15-ц

провадження № 61-21053св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д.Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - обслуговуючий кооператив «Квартал»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 грудня 2016 року у складі судді Бердія М. А. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 09 березня 2017 року у складі колегії суддів: Шимківа С. С., Бондаренко Н. В., Григоренка М. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - обслуговуючий кооператив «Квартал», про визнання договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 09 серпня 2012 року між ОСОБА_6 і обслуговуючим кооперативом «Квартал» було укладено договір доручення, за умовами якого ОСОБА_6 інвестувала кошти у будівництво житлової квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_6 свої зобов'язання зі сплати коштів виконала, тому після введення будинку в експлуатація, зареєструвала своє право власності на квартиру АДРЕСА_1.

17 грудня 2014 року ОСОБА_6 на підставі договору дарування подарувала йому квартиру АДРЕСА_1.

У подальшому йому стало відомо, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 травня 2014 року за ОСОБА_5 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1. При ухваленні цього рішення суд виходив із того, що майнові права на вказану квартиру у ОСОБА_5 виникли на підставі договору про участь у частковому будівництві, укладеного 08 січня 2006 року з товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Інвестжитлобуд» (далі - ТОВ «Компанія «Інвестжитлобуд»), за умовами якого вона в рахунок вартості квартири зобов'язалася поставити щебінь, а ТОВ «Компанія «Інвестжитлобуд» зобов'язалося закінчити будівництво, забезпечити введення в експлуатацію житлового будинку і передати квартиру, обумовлену цим договором.

Вказував, що ОСОБА_5 свої зобов'язання з поставки щебеню для будівництва будинку по АДРЕСА_1 не виконала, тому ОСОБА_4 просив суд визнати недійсним договір про участь у частковому будівництві від 08 січня 2006 року, укладений між ОСОБА_5 і ТОВ «Компанія «Інвестжитлобуд», як такий, що вчинений без наміру створення правових наслідків.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що обставини, на які посилається позивач, не знайшли свого підтвердження, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних і допустимих доказах, а позовні вимоги про визнання недійсним (фіктивним) договору про участь у частковому будівництві не ґрунтуються на визначених цивільним законодавством підставах недійсності фіктивного правочину.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 09 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 грудня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 травня 2014 року встановлено, ухваленим за наслідками розгляду позовної заяви ОСОБА_5 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1, встановлено, що ОСОБА_5 у повному обсязі виконала свої зобов'язання за договором про участь у частковому будівництві від 08 січня 2006 року. Крім того, ці обставини підтверджені іншими належними і допустимими доказами, тому доводи позивача про фіктивність указаного правочину є безпідставними.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанції безпідставно вважали доведеними обставини виконання ОСОБА_5 договору про участь у частковому будівництві від 08 січня 2006 року, встановлені рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 травня 2014 року, оскільки він до участі у розгляді цієї справи залучений не був, тому ці обставини не можуть мати обов'язкової сили для осіб, які не брали участі у цій справі. Інших доказів на підтвердження виконання умов договору про участь у частковому будівництві від 08 січня 2006 року ОСОБА_5 суду не надала.

Відзив на касаційну скаргу учасниками справи не подано.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчиняють жодних дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування жодних наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

У справі, що переглядається, судом установлено, що 08 січня 2006 року між ОСОБА_5 і ТОВ «Компанія «Інвестжитлобуд» було укладено договір про участь у частковому будівництві квартири АДРЕСА_1 (будівельна адреса), вартістю, на момент укладення договору, - 299 600,00 грн. За умовами цього договору ОСОБА_5 зобов'язалася у рахунок вартості житла поставити щебінь, а ТзОВ «Компанія «Інвестжитлобуд» закінчити будівництво житлового будинку за вказаною адресою, забезпечити введення його в експлуатацію і передати ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 74,90 кв. м.

08 січня 2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, на виконання умов договору про участь у частковому будівництві, було укладено договір про сумісну діяльність, який став невід'ємною частиною договору про участь у частковому будівництві. За умовами договору ОСОБА_7 зобов'язався укласти з ТОВ «Компанія «Інвестжитлобуд» договір поставки щебеню та здійснити цю поставку на суму вартості квартири, а ОСОБА_5 оплатити ОСОБА_7 вартість щебеню, яка відповідала вартості квартири.

Такий договір поставки між ОСОБА_7 і ТОВ «Компанія «Інвестжитлобуд» було укладено 27 серпня 2007 року.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 травня 2014 року,ухваленим за наслідками розгляду позовної заяви ОСОБА_5 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1, встановлено, що ОСОБА_5 у повному обсязі виконала свої зобов'язання за договором про участь у частковому будівництві від 08 січня 2006 року на суму 300 000,00 грн, що згідно з кошторисом складає повну і остаточну вартість квартири. Крім того, ця обставина підтверджена: квитанцією до прибуткового касового ордеру від 18 грудня 2007 року, квитанцією до прибуткового касового ордеру від 22 лютого 2008 року, актом прийому-передачі матеріальних цінностей від 01 грудня 2009 року, підписаним між ОСОБА_5 і ТОВ «Компанія «Інвестжитлобуд», довідкою ТОВ «Компанія «Інвестжитлобуд» від 01 грудня 2009 року.

Вказане свідчить, що договір, укладений міжОСОБА_5 і ТОВ «Компанія «Інвестжитлобуд», був спрямований на настання правових наслідків: отримання забудовником фінансування на будівництво житлового будинку, а інвестором - квартири у власність.

Доводи касаційної скарги, що суди безпідставно взяли до уваги обставини, встановлені рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 травня 2014 року, оскільки він не приймав участі у розгляді цієї справи, є необґрунтованими, оскільки відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Оскільки позовна заява ОСОБА_4 була обґрунтована невиконанням ОСОБА_5 умов договору про участь у частковому будівництві від 08 січня 2006 року, однак ця обставина, що стосується ОСОБА_5, була встановлена судовим рішенням, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано вважав преюдиційними обставини, встановлені рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 травня 2014 року.

Також необхідно зазначити, що відмовляючи у задоволенні позову, суди посилалися і на те, що позивач не довів своїх вимог належним і допустимими доказами, що є його процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року).

Інші доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 на залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 09 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк