АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

11 вересня 2018 року м. Чернівці

Страва № 720/1038/18

Провадження 22ц/794/870/18

Апеляційний суд Чернівецької області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І

суддів: Лисака І.Н., Одинака О.О.,

секретар: Собчук І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Новоселицького районного суду Чернівецької області від 30 червня 2018 року про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

встановив:

Ухвалою Новоселицького районного суду Чернівецької області від 30 червня 2018 задоволено заяву ОСОБА_2 накладено арешт на транспортний засіб марки «Опель Астра», державний номерний знак НОМЕР_1, який належить ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканцю АДРЕСА_1.

Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить її скасувати та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Вважає вказану ухвалу незаконною.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваної ухвали, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд першої інстанції керувався положеннями ст.151 ЦПК України, та дійшов висновку про доцільність вжиття заходів забезпечення позову.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду з наступних підстав.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, позивач звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на транспортний засіб марки «Опель Астра», державний номерний знак НОМЕР_1, який належить ОСОБА_1

Згідно п.1 та 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною вчиняти певні дії.

Як передбачено ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно роз'яснень даних в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Як видно із матеріалів справи, між сторонами існує спір, зокрема про визнання майна, щодо якого вжито заходи забезпечення позову,спільним сумісним майном подружжя, вказані заходи забезпечення позову є тимчасовими та необхідні для захисту прав осіб, права яких можуть бути порушені, у зв'язку із невжиттям таких заходів, крім того, потреба в застосуванні заходів забезпечення позову у даній справі не відпала, її розгляд по суті не закінчився, а обставини, що зумовлюють застосування цих заходів, не змінилися.

Суд вважає, що в результаті накладення арешту на спірне майно не порушуються права апелянта. Крім того, заявником не враховано роз'яснення п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» в якому зазначено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном.

Враховуючи наведене, суд вважає, що висновки суду першої інстанції є правильними й такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону, а твердження апелянта є необґрунтованими.

Доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність та обґрунтованість постановленої судом ухвали, апеляційна скарга не містить.

Тому, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Новоселицького районного суду Чернівецької області від 30 червня 2018 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення - 14 вересня 2018 року.

Головуючий : М.І. Кулянда

судді : І.Н. Лисак

О.О. Одинака