Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 755/20883/15-ц

провадження № 61-3771зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Журавель В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П., Лесько А. О., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, товариство з обмеженою відповідальністю «Творча майстерня «Вісак», товариство з обмеженою відповідальністю «Вісак», Державна реєстраційна служба України, Міністерство юстиції України,

треті особи: ОСОБА_7, Відділ державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Оболонського району реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві,

розглянув у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_7, подану представником ОСОБА_8, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Завгородньої І. М., Коротуна В. М., Мазур Л. М., Писаної Т. О., Попович О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, товариства з обмеженою відповідальністю «Творча майстерня «Вісак» (далі - ТОВ «ТМ «Вісак»), товариства з обмеженою відповідальністю «Вісак» (далі - ТОВ «Вісак»), Державної реєстраційної служби України, Міністерства юстиції України, треті особи: ОСОБА_7, Відділ державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Оболонського району реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - ВДРЮОФОП Оболонського району РС ГТУЮ у місті Києві), про стягнення коштів, визнання недійсними договорів дарування корпоративних прав, скасування державної реєстрації змін до установчих документів та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що у 2010 році до позивача почали надходити вимоги про відступлення частки в бізнесі, які супроводжувалися погрозами кримінального переслідування, що підтверджується постановою прокуратури Оболонського району міста Києва від 15 вересня 2010 року про порушення кримінальної справи за фактом шахрайського заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах за ознаками злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України (далі - КК України), з метою створення для нього тяжких негативних обставин, які змусили б його відчужити своє майно або створили умови для захоплення такого майна третіми особами поза його волею.

Позивач звернувся до ОСОБА_5 за юридичною консультацією щодо захисту майна від можливої втрати внаслідок дії тяжких обставин, за рекомендацією якого 15 грудня 2010 року він уклав договори дарування корпоративних прав ТОВ «Вісак» і ТОВ «ТМ «Вісак» у розмірах, що дозволяли здійснювати одноосібний контроль над підприємствами, на користь своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_6

Посилаючись на те, що внаслідок неналежної рекомендації ОСОБА_5 позивач фактично безоплатно та безповоротно втратив належне йому майно у вигляді корпоративних прав у вказаних товариствах, а також вважаючи укладені договори дарування корпоративних прав недійсними у зв'язку з укладенням їх під впливом тяжких обставин, пов'язаних із кримінальним переслідуванням, загрозою втрати та конфіскації майна, позивач просив: стягнути з ОСОБА_5 2 тис. грн за неналежне виконання умов договору про надання послуг; визнати недійсним договір дарування корпоративних прав від 15 грудня 2010 року, укладений між ним та ОСОБА_6, відповідно до умов якого він подарував останній 70 % корпоративних прав у статутному капіталі ТОВ «ТМ «Вісак»; скасувати державну реєстрацію змін до установчих документів (статуту) ТОВ «ТМ «Вісак»; визнати за ним право власності на 100 % статутного капіталу ТОВ «ТМ «Вісак»; визнати недійсним договір дарування корпоративних прав від 15 грудня 2010 року, укладений між ним та ОСОБА_6, згідно з умовами якого він подарував останній 70 % корпоративних прав у статутному капіталі ТОВ «Вісак»; скасувати державну реєстрацію змін до установчих документів (статуту) ТОВ «Вісак»; визнати за ним право власності на 100 % статутного капіталу ТОВ «Вісак»; зобов'язати Державну реєстраційну службу України, Міністерство юстиції України, ВДРЮОФОП Оболонського району РС ГТУЮ у місті Києві відновити в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців (далі - ЄДРЮОФОП) записи щодо ТОВ «ТМ «Вісак» і ТОВ «Вісак» станом на 15 грудня 2010 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 квітня 2016 року провадження у справі за позовом ОСОБА_4 в частині позовних вимог про зобов'язання Державної реєстраційної служби України, Міністерства юстиції України, ВДРЮОФОП Оболонського району РС ГТУЮ у місті Києві відновити в ЄДРЮОФОП записи щодо ТОВ «ТМ «Вісак» і ТОВ «Вісак» станом на 15 грудня 2010 року закрито.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2016 року у складі судді Гончарука В. П. позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсним з моменту укладення договір дарування корпоративних прав від 15 грудня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за № 4997, про дарування ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 70 % корпоративних прав у статутному капіталі ТОВ «ТМ «Вісак» вартістю 13 млн 90 тис. грн. Скасовано державну реєстрацію змін до установчих документів (статуту) ТОВ «ТМ «Вісак», яка проведена державним реєстратором Оболонської районної в місті Києві реєстраційної служби Сергієнко І. І. 17 грудня 2010 року за № 8023519. Визнано право власності ОСОБА_4 на 100 % статутного капіталу ТОВ «ТМ «Вісак». Визнано недійсним з моменту укладення договір дарування корпоративних прав від 15 грудня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за № 4999, про дарування ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 70 % корпоративних прав у статутному капіталі ТОВ «Вісак» вартістю 12 млн 99 тис. 680 грн. Скасовано державну реєстрацію змін до установчих документів (статуту) ТОВ «Вісак», яка проведена державним реєстратором Оболонської районної в місті Києві реєстраційної служби СергієнкоІ. І. 17 грудня 2010 року за № 3023515. Визнано право власності ОСОБА_4 на 100 % статутного капіталу ТОВ «Вісак». В іншій частині позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І., рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_4 у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року заяву ОСОБА_4 про відмову від касаційної скарги на рішення Апеляційного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року задоволено, касаційне провадження за його касаційною скаргою закрито.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, рішення Апеляційного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року залишено без змін.

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду касаційної інстанції із заявою про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року, якою було задоволено заяву представника ОСОБА_4 про відмову від касаційної скарги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року заяву ОСОБА_4 про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року задоволено, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року про задоволення заяви ОСОБА_4 про відмову від касаційної скарги на рішення Апеляційного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року та закриття касаційного провадження за його касаційною скаргою скасовано.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Апеляційного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року скасовано, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2016 року залишено в силі. Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року, якою залишено без змін рішення Апеляційного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року, скасовано. Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилено.

Постановою Верховного Суду України від 06 грудня 2017 року в справі № 6-1967цс17 у складі колегії суддів: Гуменюка В. І., Охрімчук Л. І., Сімоненко В. М., у задоволенні заяв ОСОБА_6 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року відмовлено.

Підставою для відмови Верховний Суд України зазначив, що надані для порівняння ухвали суду касаційної інстанції свідчать про те, що вони були ухвалені у справах, в яких фактичні обставини відрізняються від обставин у справі, яка переглядається.

У заяві про перегляд судового рішення, поданій 14 грудня 2017 року до Верховного Суду України, ОСОБА_7, яка діє через представника ОСОБА_8, просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року і залишити в силі рішення Апеляційного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання заяви про перегляд судового рішення) підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, і невідповідності рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, зокрема статті 233 ЦК України.

На підтвердження підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання заяви про перегляд судового рішення), заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2013 року у справі № 6-6861св13, від 22 квітня 2015 року у справі № 6-4164св15, від 29 лютого 2016 року у справі № 6-357св16, від 15 квітня 2016 року у справі № 6-10487ск16, від 08 червня 2016 року у справі № 6-11431св16, від 25 жовтня 2017 року у справі № 6-14696св17.

Обґрунтовуючи передбачену пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання заяви про перегляд судового рішення) підставу, заявник надала копії постанов Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-2цс14, від 03 червня 2015 року у справі № 6-232цс14, від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2766цс16.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів») заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

24 січня 2018 року заяву ОСОБА_7, подану представником ОСОБА_8, про перегляд судового рішення передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2018 року відкрито провадження у цій справі.

У травні 2018 року від ОСОБА_4, в інтересах якого діє представник ОСОБА_11, надійшло заперечення на заяву ОСОБА_7 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві про перегляд доводи, колегія суддів вважає, що заява про перегляд підлягає задоволенню з таких мотивів.

У справі, що переглядається, суди встановили, що 15 грудня 2010 року між ОСОБА_4 та його неповнолітньою дочкою ОСОБА_6 було укладено договір дарування корпоративних прав ТОВ «ТМ «Вісак», згідно з умовами якого дарувальник безоплатно передав у власність обдаровуваної, а обдаровувана прийняла у власність 70 % корпоративних прав засновника товариства. Дарунок сторони оцінили у 13 млн 90 тис. грн.

15 грудня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування корпоративних прав ТОВ «Вісак», відповідно до умов якого дарувальник безоплатно передав у власність обдаровуваної, а обдаровувана прийняла у власність 70 % корпоративних прав засновника товариства. Дарунок сторони оцінили у 12 млн 99 тис. 680 грн.

На момент укладення оспорюваних договорів дарування позивач був одноосібним учасником товариств і йому належала частка в розмірі 100 % у статутному капіталі кожного з них.

26 червня 2010 року директор товариства з обмеженою відповідальністю «Віта Верітас» (далі - ТОВ «Віта Верітас») подав повідомлення про злочин до прокуратури Оболонського району міста Києва стосовно злочинних дій службових осіб приватного акціонерного товариства «Трест Київміськбуд-1» (далі - ПрАТ «Трест Київміськбуд-1») щодо заволодіння майном шляхом обману.

15 вересня 2010 року прокурор Оболонського району міста Києва прийняв постанову про порушення кримінальної справи за фактом шахрайського заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах за ознаками злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України.

31 травня 2011 року на підставі рішення Оболонського районного суду міста Києва стосовно ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід - арешт, оголошено в міжнародний розшук.

29 квітня 2015 року ухвалою про припинення кримінальної справи, постановленою прокурором прокуратури сектору Буюкань, мун. Кишинів, у межах кримінальної справи ОСОБА_4 звільнено від кримінального розслідування.

При задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зробив висновок про те, що обставини ініціювання та подальшого порушення кримінальної справи стосовно позивача були для нього проявом тяжких обставин, під впливом яких, на вкрай невигідних умовах, він безоплатно відчужив частину корпоративних прав підприємств, де був єдиним засновником з часу їх створення. При цьому суд врахував реальність загрози втрати позивачем свого майна в момент оцінки обставин, які позивач розцінював як тяжкі і які склалися у зв'язку з ініціюванням кримінальних справ, що підтверджується фактами подальшого арешту його майна в межах кримінальних справ, що, як наслідок, для позивача на той час могло означати конфіскацію або вибуття з його володіння іншим шляхом.

Крім того, відчуження корпоративних прав здійснювалось в обсязі, достатньому для отримання контролю над управлінням підприємствами, а також для забезпечення можливості одноосібно впливати на рішення органів управління підприємствами; за спірними договорами дарування було здійснено безоплатне відчуження корпоративних прав номінальною вартістю понад 25 млн грн на користь неповнолітньої особи, тоді як предметом діяльності підприємств протягом тривалого часу їх існування була діяльність у сфері нерухомості, що потребувало значного досвіду та навичок.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з недоведеності підстав для застосування статті 233 ЦК України. Укладення договорів ініціював сам позивач. Ці правочини є безоплатними. Крім того, факт кримінального переслідування не є правовою підставою визнання правочинів недійсними, передбаченою статтею 233 ЦК України, оскільки позивач не був обмежений у захисті своїх прав.

Суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду та залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, погодився з висновком останнього про наявність правових підстав (частина перша статті 233 ЦК України) для визнання недійсними з моменту укладення договорів дарування корпоративних прав від 15 грудня 2010 року про дарування ОСОБА_4 неповнолітній ОСОБА_6 70 % корпоративних прав у статутному капіталі ТОВ «ТМ «Вісак» та 70 % корпоративних прав у статутному капіталі ТОВ «Вісак», а також пов'язаних вимог про визнання права власності позивача на 100 % статутного капіталу товариств та скасування державної реєстрації змін до установчих документів, проведених на підставі реалізації недійсних договорів дарування корпоративних прав.

Представник ОСОБА_7 вказує, що в ухвалі, яка підлягає перегляду, та в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2013 року у справі № 6-6861св13, від 22 квітня 2015 року у справі № 6-4164св15 та від 15 квітня 2016 року у справі № 6-10487ск16 неоднаково застосовано норми, передбачені частиною першою статті 233 ЦК України.

Крім того, представник ОСОБА_7 зазначає, що існує невідповідність судового рішення, яке підлягає перегляду, висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-2цс14, від 03 червня 2015 року у справі № 6-232цс14, від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16 та від 12 грудня 2016 року у справі № 6-2766цс16.

Проте вищезазначені ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та постанови Верховного Суду України вже були предметом перегляду у порядку, визначеному главою 3 «Перегляд судових рішень Верховним Судом України» ЦПК України, за заявами ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року (постанова Верховного Суду України від 06 грудня 2017 року у справі № 6-1967цс17).

В інших наданих заявником для порівняння судових рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ містяться такі висновки:

- в ухвалі від 25 жовтня 2017 року суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення апеляційного суду про відмову у задоволенні позову, зробив висновок про те, що існування у позивача боргових зобов'язань не може бути підставою для визнання недійсним договору дарування квартири у зв'язку з тим, що такий правочин був укладений під впливом тяжких для дарувальника обставин;

- в ухвалі від 08 червня 2016 року суд касаційної інстанції зазначив, що смерть дочки позивача та хвороба не є тяжкою обставиною.

Встановлені судами фактичні обставини у справах, за результатами перегляду яких ухвалені судові рішення від 25 жовтня 2017 року та від 08 червня 2016 року, відрізняються від установлених судами фактичних обставин у справі, яка переглядається.

Разом з тим в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 лютого 2016 року, наданій заявником на підтвердження невідповідності рішення суду касаційної інстанції викладеному у цій ухвалі висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, міститься висновок про те, що намір позивача зберегти майно від можливої втрати права власності внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності не може вважатися тяжкою обставиною відповідно до частини першої статті 233 ЦК України.

Отже, існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права (частина перша статті 233 ЦК України), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень касаційної інстанції.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні частини першої статті 233 ЦК України, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-2цс14, від 03 червня 2015 року в справі № 6-232цс14, від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2766цс16 зроблено висновок, що статтею 233 ЦК України не передбачено обмежень чи заборон її застосування до договору дарування.

Для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України має бути доведено, що: (1) особа вчиняє цей правочин під впливом тяжкої для неї обставини та (2) умови правочину вкрай невигідні для цієї особи.

До тяжких обставин відповідно до частини першої статті 233 ЦК України може бути віднесено тяжку хворобу особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загрозу втратити житло чи загрозу банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. При цьому слід мати на увазі, що тяжка обставина має бути саме для тієї особи, яка вчинила правочин.

У справі, яка переглядається, встановлено, що 26 червня 2010 року директор ТОВ «Віта Верітас» ОСОБА_12 подав повідомлення про злочин до прокуратури Оболонського району міста Києва стосовно злочинних дій службових осіб ПрАТ «Трест Київміськбуд-1» щодо заволодіння майном шляхом обману.

15 вересня 2010 року прокурор Оболонського району міста Києва прийняв постанову про порушення кримінальної справи за фактом шахрайського заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах за ознаками злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України.

Досудове слідство здійснювалось, у тому числі, і стосовно позивача ОСОБА_4 як голови правління та акціонера ПрАТ «Трест Київміськбуд-1», а також інших посадових осіб зазначеного підприємства, а в травні 2011 року було накладено арешт на майно ОСОБА_4 та на майно відповідачів - ТОВ «ТМ «Вісак», ТОВ «Вісак».

29 квітня 2015 року ухвалою про припинення кримінальної справи, постановленою прокурором прокуратури сектору Буюкань, мун. Кишинів, ОСОБА_4 звільнено від кримінального розслідування, оскільки в його діях відсутні ознаки злочину, кримінальну справу припинено та скасовано арешт, який було застосовано щодо нього на підставі рішення Оболонського районного суду міста Києва від 31 травня 2011 року, а також знято арешт, який був накладений на все майно в ході кримінального переслідування.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав, що з фактом прийняття вказаної ухвали прокуратури сектору Буюкань, мун. Кишинів, від 29 квітня 2015 року він пов'язує припинення впливу тяжких обставин.

Водночас вказані обставини не свідчать про існування тяжких обставин, внаслідок яких ОСОБА_4 був вимушений укласти оспорювані договори дарування на вкрай невигідних для нього умовах, оскільки сам він заяв та скарг щодо його переслідування, отримання будь-яких погроз до відповідних органів досудового розслідування не подавав і не був обмежений у свободі вибору способу захисту своїх інтересів та порушених прав, що підтверджується повідомленнями Генеральної прокуратури України, прокуратури Оболонського району міста Києва та Оболонського РУ ГУ МВС України в місті Києві.

Отже, та обставина, що, укладаючи оспорювані договори дарування, позивач мав намір зберегти своє майно від його можливої втрати у зв'язку з порушенням та розглядом вказаної кримінальної справи за фактом шахрайського заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах за ознаками злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, не може бути підставою для застосування частини першої статті 233 ЦК України.

Проте суд касаційної інстанції на вказане належної уваги не звернув та зробив помилковий висновок про скасування рішення суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення місцевого суду про часткове задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (KHRISTOV v. UKRAINE, № 24465/04, § 34, ЄСПЛ, від 19 лютого 2009 року).

Доводи заяви про перегляд дають підстави для висновку, що цю заяву слід задовольнити, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року скасувати, залишити в силі рішення Апеляційного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року, якою рішення апеляційного суду залишене без змін.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, підпунктом 1 пункту 1 частини першої статті 360-3 та підпунктом «б» пункту 2 частини другої статті 360-4 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання заяви про перегляд судового рішення), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_7, подану представником ОСОБА_8, задовольнити.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року скасувати.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 28 вересня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: В. І. Журавель

В. П.Курило

А. О.Лесько

С. П.Штелик