З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05.09.2018 м. Бар Вінницької області
Барський районний суд Вінницької області
в складі: головуючого, судді Хитрука В.М.
при секретарі Хода Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бар Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням
Позивач свої вимоги до суду мотивував тим, що він є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. У будинку в 2009 році зареєстрована відповідач ОСОБА_2, яка ніколи не проживала та не проживає у будинку позивача. Після укладення 02.11.2009 року договору найму, вона відразу виїхала на постійне місце проживання в Дніпропетровську область. Добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач не бажає. Її реєстрація перешкоджає позивачу розпоряджатися житлом, отримувати субсидію та призводить до сплати комунальних послуг в збільшеному розмірі. Тому, позивач просить суд розірвати договір найму житлового приміщення, визнати відповідача такою, що втратила право на користування житлом та зняти її з реєстраційного обліку.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву, в якій зазначив, що свої позовні вимоги підтримує повністю та наполягає на їх задоволенні, просив справу розглянути без його участі.
Відповідачі по справі ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була тричі повідомлена належним чином повісткою під розпис рекомендованим поштовим повідомленням, про причини неявки суд не повідомили, відзив не надала, тому справа вирішена на підставі наявних в ній даних у відсутність відповідачів.
Судом ухвалено проведення заочного розгляду даної справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Суд, дослідивши та оцінивши матеріали справи, вважає, що позов доведений та обґрунтований і його необхідно задовольнити в повному обсязі. До такого висновку суд дійшов з наступного.
Так, ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується правовстановлюючим документом договором дарування від 19.06.2003 року.
02.11.2009 року між позивачем та відповідачем було укладено договір найму житлового приміщення у вказаному будинку. Договір в порядку ст. 158 ЖК України зареєстровано у Барській міській раді за № 67 від 02.11.2009 року.
Відповідач ОСОБА_2 зареєструвалася у будинку позивача 02.11.2009 року, що підтверджується записом у картці реєстрації особи.
Реєстрація відповідача створює для позивача перешкоди в користуванні житлом та позбавляє права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Позивач позбавлена можливості оформити субсидію на житлово-комунальні послуги.
У договорі найму відсутня умова оплати за найм житла і не вказано, яку саме кімнату відповідач винаймає, що є порушенням вимог ст. 159 Житлового кодексу України, де зазначено, що предметом договору найму в будинку, що належить громадянину на праві особистої власності, може бути як ізольоване, так і неізольоване жиле приміщення (кімната, зв'язана з іншою кімнатою загальним входом), а також частина кімнати.
Відповідно до ч.2 ст. 158 ЖК України договір найму жилого приміщення укладається між власником і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів. Вказаний договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права та обов'язки наймодавця та наймача та інші умови найму.
В порушення вимог ст. 162 Житлового кодексу України у договорі не зазначено розмір плати за користування найманим житлом та сплатою комунальних послуг.
Відповідач ОСОБА_2 тривалий час не поживає за місцем реєстрації, припинивши проживання не попередивши про це позивача. Вказане підтверджується актом обстеження матеріально побутових умов від 04.05.2018 року, який складено комісією Барської міської ради.
Відповідно до п. 4 Договору найму від 02.11.2009 договір може бути розірвано з ініціативи Наймача або Наймодавцем у будь-який час з письмовим попередженням за два тижні.
Згідно ст. 210 Цивільного кодексу України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюється законом. Так, ст. 4 ч. 1 п. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з наступними змінами передбачено, що право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною, що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки.
Якщо у договорі найму від 02.11.2009 вказано, що договір укладається безстроково, тобто на час, більший як три роки, то цей договір повинен був бути зареєстрований у реєстраційній службі Барської районної державної адміністрації.
Згідно ч. 3 ст. 815 Цивільного кодексу України наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.
Однак, відповідач не платить ні за житло, ні за комунальні послуги.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.825 ЦК України та ч.4 ст. 168 ЖК України невнесення наймачем плати за житло за шість місяців є підставою для розірвання договору найму за рішенням суду, оскільки свідчить про систематичність таких дій.
Договір найму є двостороннім, оплатним та консенсуальним, оскільки права та обов'язки сторін виникають з моменту досягнення ними згоди з усіх істотних умов договору.
До істотних умов договору найму житла відноситься предмет договору, його оплатність, оскільки відповідно до ч.5 ст.626 та ч. 1 чт.810 ЦК України за договором найму житла власник житла передає наймачеві житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст.820 ЦК України форма оплати за користування майном встановлюється договором найму, тому форму плати за користування майном також слід вважати істотною умовою договору, і відсутність відомостей про форму орендної плати в тексті договору є підставою для визнання договору оренди недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити положення Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства.
Проте, при укладенні договору найму від 02.11.2009 сторони де досягли згоди (тобто не зазначили у договорі) щодо таких істотних умов як предмет договору та його відплатність. Так, в договорі взагалі відсутні відомості про конкретну житлову площу, яка здається в найом, що є неприпустимим, оскільки стосовно предмету найму житла існують певні обмеження, наприклад, щодо його розміру, характеристик приміщення (ст. 159 ЖК України). Крім цього, в договорі вказано про безоплатне користування житлом, що суперечить вищенаведеним вимогам закону та юридичній природі найму.
Відповідно до ч. І ст.215 ЦК України недодержання стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених 4.1-5 та ч.б ст.203 ЦК України, є підставою для визнання такого правочину недійсним, оскільки дії фізичних осіб, які хоч і спрямовані на встановлення (виникнення) цивільних прав та обов'язків, але не створюють цих наслідків, через невідповідність вчинених дій вимогам закону.
Недійсним такий правочин відповідно до ч. 1 ст.236 ЦК України є з моменту його вчинення.
Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, які пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, тобто двостороння реституція - повернення сторін у той стан, який передував укладенню спірного правочину, у даному випадку одна сторона (наймач) повинна звільнити та повернути житло, а інша сторона (наймодавець) - отримати житло для використання за призначенням.
Зі змісту ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Так, ст. 41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, протоколами 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежна від волі інших осіб.
Гарантуючи захист права власника, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст..379, 382 ЦК України).
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до п.11 Постанови Пленуму ВС України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. (Правова позиція ВСУ у справі № 6-709цс16).
Позивачем виконано всі можливі та передбачені законом умови для добровільного зняття з реєстрації відповідача.
Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає до задоволення у повному обсязі.
За таких обставин суд, керуючись ст. ст. 12, 13, 229, 264, 265, 273, 268, 280-283 ЦПК України, ст. 150, ст. 167 ЖК України, ст. ст. 328, 334, 386, 391, 405 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», -
Позов задовольнити повністю.
Визнати недійсним договір найму житлового приміщення у житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, укладений 02.11.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований у Барській міській раді за № 67 від 02.11.2009 року.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.
Позбавити ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням у будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом зняття її з реєстраційного обліку.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Позивачем апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. Заочне рішення може бути оскаржене позивачем, або в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення - відповідачем, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду Вінницької області. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: