Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа 554/14897/15-ц

провадження № 61-31224св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

третя особа із самостійними вимогами - ОСОБА_7,

представники третьої особи із самостійними вимогами - ОСОБА_8, ОСОБА_9,

відповідачі за позовом третьої особи із самостійними вимогами - ОСОБА_1, ОСОБА_5

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Полтавської області у складі колегії суддів: Прядкіної О. В., Бондаревської С. М., Пилипчук Л. І., від 02 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який уточнила в ході розгляду справи, та посилаючись на те, що спірний об'єкт нерухомості був придбаний її чоловіком ОСОБА_5 під час їх шлюбу, а тому належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя, просила поділити житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, виділивши і визнавши право власності на 1/2 частину житлового будинку, вважаючи її другим співвласником, за запропонованим варіантом для другого співвласника, а також припинити право спільної часткової власності на вказану частку житлового будинку за ОСОБА_5

У лютому 2016 року до суду із позовом звернулась третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_7 про виділ частки в натурі із спільної власності подружжя.

Позов мотивований тим, що відповідач ОСОБА_5 має перед нею заборгованість в сумі 400 000 грн за договорами позики, яка стягнута судовими рішеннями. У зв'язку з тим, що відповідач добровільно не виконує рішення суду, вважає, що заборгованість може бути відшкодована шляхом звернення стягнення на частку майна боржника у спільному майні подружжя, а тому просила суд виділити їй в натурі 1/2 частку будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 116,6 кв. м, для звернення стягнення на неї.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 13 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Припинено право спільної сумісної власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1. Визнано, що частки ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 є рівними і складають по 1/2 частці за кожним. В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_7 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 суд першої інстанції, керуючись приписами статей 69, 70 СК України, дійшов висновку про те, що подружжя ОСОБА_1 мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності та їх частки є рівними, а тому визнав за ними по 1/2 частці за кожним на житловий будинок за по АДРЕСА_1. Щодо розподілу спірного будинку в натурі, суд першої інстанції виходив з того, що висновком експертизи передбачається здійснення перепланування житлового будинку, як умова його поділу, що передбачають втручання в конструкції та інженерні системи загального користування, а тому такі роботи потребують отримання документів, що дають право на їх виконання, проте такі дозволи відсутні. Відмовляючи в задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з того, що нею не доведено факту відсутності станом на день пред'явлення позову у співвласника - боржника ОСОБА_5 іншого, крім спірного будинку, майна, на яке могло б бути звернено стягнення.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 02 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено частково, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 лютого 2017 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_7, ухваливши в цій частині нове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_7, як кредитора, задовольнити в частині виділу в натурі частки майна боржника ОСОБА_5 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 для звернення стягнення на неї. Виділено у власність ОСОБА_5 в натурі 1/2 частку житлового будинку по АДРЕСА_1 літ. А-1, позначену у додатку № 2 зеленим кольором судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 106 від 06 жовтня 2016 року, загальною площею приміщень 73, 5 м2, сарай літ.а2. Для здійснення запропонованого варіанту розподілу зобов'язано ОСОБА_5 улаштувати зовнішні сходи для входу до приміщень на першому поверсі; закласти дверний проріз на цокольному поверсі між приміщеннями гаража № І та підвалу № ІІ; закласти дверні прорізи на першому поверсі між приміщеннями коридору № 1-5 та кімнатою № 1-8; коридором; улаштувати у приміщенні кімнати № 1-7 перегородку з дверним отвором, розділивши указане приміщення на два: коридор площею 5, 4 кв. м та кімнату площею 15, 0 кв. м; улаштувати у приміщенні кімнати № 1-8 перегородку із дверним отвором, розділивши указане приміщення на два: кухню площею 10, 5 кв. м та санвузол площею 4, 0 кв. м; улаштувати два дверних прорізи у перегородці між приміщеннями № 1-7 та № 1-8; устаткувати виділену частину самостійною системою водопостачання, опалення, електроосвітлення і газопостачання. Виділено у власність ОСОБА_1 в натурі 1/2 частку житлового будинку по АДРЕСА_1 літ. А-1, позначену у додатку № 2 жовтим кольором судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 106 від 06 жовтня 2016 року, загальною площею приміщень 69,6 кв. м.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що згідно висновку судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 106 від 06 жовтня 2016 року розподіл в натурі спірного житлового будинку технічно можливий, а тому, враховуючи наявність заборгованості ОСОБА_5 перед ОСОБА_7, а також відсутність у нього іншого, крім спірного будинку, майна, на яке могло б бути звернено стягнення, суд дійшов висновку про виділ в натурі частки майна боржника ОСОБА_5 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 для звернення стягнення на неї.

У липні 2017 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині вирішення позову ОСОБА_7 про виділ майна в натурі і залишити в силі рішення суду першої інстанції в цій частині.

Судові рішення в частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував норми статті 366 ЦК України та статей 48, 50 Закону України «Про виконавче провадження», не звернув уваги на те, що обидва співвласники заперечували проти виділу третій особі майна в натурі та вважали поділ неможливим і дійшов помилкового висновку про відсутність у боржника іншого майна виключно з того факту, що земельна ділянка, яка належить ОСОБА_5, має сільськогосподарське призначення. Також апеляційним судом невірно застосовано норми статті 152 ЖК України.

У серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_7, у якому остання вважає доводи касаційної скарги безпідставними, а рішення апеляційного суду законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

У червні 2018 року ОСОБА_7 подала до Верховного Суду доповнення до відзиву на касаційну скаргу, у яких просила відхилити касаційну скаргу, а рішення апеляційного суду залишити без змін.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що з 25 листопада 1978 року ОСОБА_1 і ОСОБА_5 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим Березівською сільрадою Лубенського району Полтавської області.

Згідно договору купівлі-продажу від 23 квітня 2002 року, ОСОБА_5 придбав жилий будинок із надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на земельній ділянці площею 500 кв. м.

Таким чином спірний будинок був придбаний сторонами під час шлюбу, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що будинок належить їм на праві спільної сумісної власності та їх частки є рівними.

Також судом установлено, що на виконанні в Шевченківському відділу державної виконавчої служби м. Полтави Головного територіального управління юстиції у Полтавській області перебуває зведене виконавче провадження № 46564114, до складу якого входять: ВП № 46366690 по виконанню виконавчого листа № 2/554/110/2014 від 21 січня 2015 року, виданого Октябрським районним судом м. Полтави, про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 заборгованості на суму 290 485 грн 27 коп.; ВП № 46366298 по виконанню виконавчого листа № 2/554/110/2014 від 21 січня 2015 року, виданого Октябрським районним судом м. Полтави, про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 заборгованості на суму 6 904 грн 86 коп.; ВП № 48788640 по виконанню виконавчого листа № 2/554/1137/2015 від 18 вересня 2015 року, виданого Октябрським районним судом м. Полтави, про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 заборгованості на суму 93 689 грн 40 коп.

У ході виконавчого провадження було реалізовано арештований автомобіль марки «Geely MK CROSS», сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1, який був проданий на електронних торгах від 12 жовтня 2015 року. На рахунок стягувача перераховано частину боргу за ВП № 46366690 у сумі 70 663 грн 40 коп., ВП № 46366298 у сумі 1 950 грн 97 коп.; ВП № 48788640 у сумі 23 162 грн 81 коп.

Станом на 30 травня 2017 року залишок боргу ОСОБА_5 по зведеному виконавчому провадженню становить 295 302 грн 99 коп.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_7 апеляційний суд виходив з того, що ринкова вартість 1/2 частини спірного житлового будинку з господарськими побудовами згідно висновку судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 106 від 06 жовтня 2016 року складає 289 250 грн, а тому враховуючи технічну можливість розподілу в натурі цього будинку відповідно до вказаного вище висновку експерта, дійшов висновку, що на вказану частку боржника в майні, яке є у спільній частковій власності, може бути звернуто стягнення у спосіб, визначений статтею 366 ЦК України.

При цьому суд виходив з того, що у боржника ОСОБА_5 відсутнє інше майно на яке могло б бути звернуто стягнення, оскільки земельна ділянка на території Новооріхівської сільської ради Лубенського району Полтавської області належить йому в порядку спадкування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і звернення стягнення на неї не можливо відповідно до частини 15 «б» Перехідних положень ЗК України.

Відповідно до статті 371 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу.

Статтею 366 ЦК України визначено, що кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом.

У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

Виходячи з положень цієї норми, кредитор може вимагати переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника щодо належної йому частки у майні лише після того, коли останній відмовився виконати вимоги про продаж своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від її придбання.

Доказів про те, що ОСОБА_7 пред'являла вимоги до відповідача ОСОБА_5 про продаж належної йому частки, а він від цього відмовився, а також щодо відмови інших співвласників від придбання належної ОСОБА_5 частки будинку, ОСОБА_7 не надала.

Поза увагою апеляційного суду залишилося те, що ОСОБА_5 заперечував проти виділу частки в натурі.

З урахуванням наведеного, висновки апеляційного суду про наявність правових підстав для задоволення позову третьої особи ОСОБА_7 щодо виділу в натурі частки майна боржника ОСОБА_5 у житловому будинку для звернення стягнення на неї, є помилковими.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_7 про виділ майна в натурі, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим в зазначеній частині.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судом касаційної інстанції задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1, рішення апеляційного суду скасовано та залишено в силі рішення суду першої інстанції, то судові витрати за подачу касаційної скарги покладаються на ОСОБА_7

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 02 червня 2017 року в частині позову ОСОБА_7 до ОСОБА_5, ОСОБА_1 про виділ частки в натурі із спільного майна скасувати, а рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 лютого 2017 року в зазначеній частині залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 661 грн 44 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення апеляційного суду в скасованій частині втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило