Ухвала

Іменем України

18 травня 2018 року

м. Київ

справа № 755/11288/17

провадження № 61-22491ск18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Хопти С. Ф.,

розглянув касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва у складі головуючого судді Гончарука В. П., від 11 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Чобіток А. О., Соколової В. В., Шебуєвої В. А. від 01 лютого 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2017 року позивач пред'явив вказаний позов до відповідача та зазначив, що 20 червня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 1 500, 00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами банківських послуг», затвердженими наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року, та «Тарифами банку» складають договір про надання банківських послуг.

Відповідач, в порушення умов договору, протягом значного часу не проводить платежів у рахунок повернення отриманих у кредит коштів та не сплачує відсотки.

У зв'язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору станом на 31 травня 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 12 396, 21 грн., які позивач просив суд стягнути з відповідача, поклавши на нього судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 01 лютого 2018 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 01 лютого 2018 року скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального прав та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції в порушення положень статей 263 -264 ЦПК України належним чином не перевірив доводів, які мають значення для правильного вирішення справи, не надав належної оцінки наявним у справі доказам, зокрема умовам договору щодо його дії, не перевірив належним чином строку дії кредитної картки. Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6 -14цс14. Проте суди на вказане положення закону уваги не звернули, та не перевірили строк дії картки. До того ж мали місце обставини,які є підставою для переривання строку позовної давності.

Заявник вважає, що суди не з'ясували строк дії картки та дату останнього платежу проведеного особисто позичальником та прийшли до передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог банку. Суди не виконали своїх обов'язків, визначених законом, всебічно, повно й об'єктивно не з'ясували обставини справи та не надали їм належної оцінки, ухвалили судове рішення, що не відповідає вимогам законності і обґрунтованості.

Оцінивши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, ухвалюючи рішення у справі, посилались на те, що позивачем пропущено передбачений чинним законодавством трирічний строк позовної давності, оскільки у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Однак позивач, не зважаючи на те, що відповідач в порушення умов договору, укладеного 20 червня 2012 року, щодо порядку повернення кредитних коштів, протягом тривалого часу не проводила платежів, звернувся до суду з зазначеним позовом лише 17 липня 2017 року, тобто з порушенням строків позовної давності. На поважні причини пропуску позовної давності позивач не послався і жодних доказів не надав.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (статті 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 1, частина 5 статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Такий правовий висновок зробив Верховний Суд України при перегляді судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права (постанови від 19 березня 2014 року, (№ 6 - 20цс14), 18 червня 2014 р. (№ 6-61цс14) та 03 червня 2015 р. (№ 6-31цс15).

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) вказано на ній, і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці.

Судами встановлено, що кредитний договір між сторонами у справі укладено 20 червня 2012 року. При цьому відповідно до пункту 1.1.7.12 договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Доказів того, що ОСОБА_4 після отримання 20 червня 2012 року картки здійснювала щомісячні платежі, при розгляді справи не здобуто.

Таким чином, строк дії зазначеного договору закінчився 20 червня 2013 року, а строк позовної давності - 20 червня 2015 року.

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом лише 17 липня 2017 року,тобто поза межами строку позовної давності.

На поважні причини пропуску позовної давності позивач не послався і жодних доказів не надав. Переривання строку позовної давності не довів.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у відкритті касаційного провадження у справі належить відмовити, якщо суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень не вбачається неправильного застосування судами апеляційної та першої інстанцій норм матеріального права, а також порушення норм процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддівдійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно з частиною п'ятою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 01 лютого 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

О. В. Білоконь

С. Ф. Хопта