ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року

м.Суми

Справа №585/75/18

Номер провадження 22-ц/788/737/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

позивача ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 лютого 2018 року в складі судді Шульги В.О., ухваленого у м. Ромни, повний текст якого складений 07 березня 2018 року,

в с т а н о в и в:

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 ч. 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

11 січня 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до філії «Роменський молочний комбінат» приватного підприємства «Рось» (далі ПП «Рось»), вимоги якого обґрунтовувала тим, що з 14 листопада 2017 року вона була звільнена з підприємства у звязку зі скороченням її посади, проте, у день звільнення з нею не був проведений повний розрахунок. В послідуючому, 17 листопада 2017 року у касі підприємства їй була виплачена заробітна плата за вересень 2017 року, 18 грудня 2017 року їй був виплачений борг по заробітній платі за жовтень 2017 року, а 05 січня 2018 року на її картковий рахунок від відповідача надійшли кошти у сумі 11380,83 грн., проте, залишився невиплачений борг по лікарняним у сумі 383,62 грн. Таким чином, позивач просила стягнути 383,62 грн. заборгованості по заробітній платі та середній заробіток за весь час затримки її виплати, починаючи з 15 листопада 2017 року.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що відповідач у порушення вимог ст. 116 КЗпП України остаточний розрахунок здійснив лише 05 січня 2018 року, тому, ураховуючи розмір середньоденної заробітної плати, який складає 235,39 грн, та 35 днів затримки розрахунку за період з 15 листопада 2017 року по 05 січня 2018 року середній заробіток за весь час затримки розрахунку становить 8238,65 грн. Проте, суд першої інстанції заяву про зменшення позовних вимог, в якій міститься даний розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, не прийняв до розгляду, пославшись на відсутність факту щодо підтвердження надсилання цієї заяви відповідачу.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 від ПП «Рось» не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1, яка підтримала доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не визначила суму, яка підлягає стягненню з відповідача та не надала розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку. При вирішенні позову в частині боргу по лікарняним у сумі 383,62 грн суд врахував ту обставину, що заявниця у судовому засіданні цих вимог не підтримала. Крім того, суд не прийняв до розгляду заяву ОСОБА_1 про зменшення позовних вимог на підставі п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України.

Проте, повністю з такими висновками суду колегія суддів погодитися не може з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 02 квітня 2007 року працювала на посаді хіміка виробничої лабораторії в ПП «Рось».

14 листопада 2017 року позивач була звільнена з роботи згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі скороченням чисельності штату. 18 грудня 2017 року ОСОБА_1 розпочато виплату допомоги по безробіттю (а.с. 4-5).

Згідно поданої 28 грудня 2017 року директору ПП «Рось» заяви позивач просила перерахувати на її поточний рахунок № 4149****8138 в ПАТ КБ «Приватбанк» всі належні їй при звільненні суми, а саме: заробітну плату, лікарняні, компенсацію за невикористану відпустку, вихідну допомогу та інші суми, передбачені ст. 117 КЗпП України (а.с. 6).

З виписки по надходженням по картці/рахунку № 4149****8138 і додатковим рахункам ОСОБА_1 за період 01 по 10 січня 2018 року вбачається, що 05 січня 2018 року відбувся переказ коштів в сумі 11268,15 грн у якості заробітної плати за листопад 2017 року (а.с. 7).

Згідно розрахункового листка від 14 листопада 2017 року за період з 01 жовтня 2017 року по 31 жовтня 2017 року оклад ОСОБА_1 складав 5004 грн., нею відпрацьовано 20 днів і до виплати нараховано 4474,54 грн заробітної плати та 383,62 грн у якості лікарняних. За період з 01 листопада 2017 року по 30 листопада 2017 року ОСОБА_1 відпрацьовано 10 днів і до виплати нараховано 11268,15 грн (а.с. 8).

З довідки про середню заробітну плату позивача, яка надійшла до апеляційного суду, вбачається, що за вересень 2017 року ОСОБА_1 відпрацювала 12 робочих днів, за які їй було нараховано 1905,90 грн заробітної плати, а за жовтень 2017 року позивач відпрацювала 29 робочих днів, за які їй було нараховано 4764,29 грн заробітної плати. За час тимчасової непрацездатності з 25 вересня 2017 року по 02 жовтня 2017 року, тобто за 8 днів, ОСОБА_1 було нараховано 1270,64 грн.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до вимог ст.ст. 116, 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Проте, як вбачається з матеріалів даної справи, відповідач ПП «Рось» 14 листопада 2017 року повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 не здійснив.

Порушення строків виплати необхідних при звільненні ОСОБА_1 грошових сум відповідач фактично визнав, оскільки 05 січня 2018 року здійснив перерахунок на картковий рахунок позивача 11268,15 грн., тобто, тих грошових коштів, які підлягали виплаті на час звільнення позивача (а.с. 7, 8).

Зазначених обставин суд першої інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку про те, що підставою для відмови у задоволенні позовних вимог є ненадання позивачем розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

Позивач ОСОБА_1 надала суду докази, якими підтверджується невиплата їй необхідних грошових сум при звільненні 14 листопада 2017 року, а також докази, які підтверджують виплату їй відповідачем 05 січня 2018 року 11268,15 грн.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (ч. 4 ст. 81 ЦПК України).

Проте, вказаним правом для зясування, чи була здійснена виплата всіх належних сум при звільненні позивача суд не скористався, хоча ОСОБА_1 у позовній заяві та у письмових поясненнях вказувала, що відповідач повного розрахунку з нею при звільненні у передбачені ст. 116 КЗпП України строки не здійснив.

З розяснень, викладених в абз. 3 п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, вбачається, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (з наступними змінами).

Отже, суд першої інстанції, встановивши факт порушення трудових прав позивача, мав обовязок самостійно здійснити розрахунок середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, чого не зробив.

Відповідно до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 з відповідними змінами (далі Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

Згідно п.п. 3, 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місця, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обовязків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у звязку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат, працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Такий порядок обчислення середнього заробітку застосовується незалежно від форми власності підприємства.

Як зазначалось вище, виходячи з довідки відповідача, у вересні 2017 року позивачу було нараховано 1905,90 грн заробітної плати за 12 відпрацьованих днів, а у жовтні 2017 року за 29 відпрацьованих днів їй було нараховано 4764,29 грн. Отже, середньоденна заробітна плата складає 162,68 грн ((1905,90+4764,29) : (12 + 29)).

Розрахунок середньоденної заробітної плати, на який позивач посилається в апеляційній скарзі, не може бути взятий до уваги, оскільки при його розрахунку було взято заробітну плату позивача не за два останні місяці роботи, тобто, за вересень і жовтень 2017 року, як вказано у п. 8 Порядку, але і за листопад 2017 року, тобто, за три місяці на час її звільнення з роботи.

Визначений відповідачем у вказаній вище довідці середньоденний заробіток позивача (162,63 грн) колегія суддів також до уваги не приймає, оскільки він розрахований за три місці, тобто вересень-листопад 2017 року (а.с. 68).

Оскільки у день звільнення ОСОБА_1 14 листопада 2017 року відповідач повного розрахунку з нею не здійснив, тому період затримки розрахунку при звільненні починається з 15 листопада 2017 року та закінчується 05 січня 2018 року, тобто, у день, коли позивачу надійшли кошти у сумі 11268,15 грн, та складає 35 робочих днів (12 днів у листопаді 2017 року, 20 днів у грудні 2017 року та 3 дні у січні 2018 року).

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 5693,80 грн (162,68 грн середньоденного заробітку * 35 робочих днів), які слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Стосовно позовних вимог про стягнення 383,62 грн заборгованості по виплаті компенсації за період непрацездатності позивача колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вказувала позивач, суд першої інстанції безпідставно не прийняв до розгляду її заяву про зменшення позовних вимог від 19 лютого 2018 року.

В той же час, із заяви позивача про зменшення позовних вимог, яка надійшла до апеляційного суду, вбачається, що ОСОБА_1 фактично відмовилась від позову в частині стягнення боргу за час непрацездатності у сумі 383,62 грн, в апеляційній скарзі цих позовних вимог взагалі не підтримала і в частині відмови у задоволенні цих вимог судове рішення не оскаржила, тому колегія суддів переглядає оскаржуване рішення суду лише в частині щодо незадоволених позовних вимог, які заявниця фактично підтримує, тобто, стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з неповним зясуванням обставин у справі, а його висновки не ґрунтуються на вимогах закону та обставинах справи, тому таке рішення суду на підставі ст. 376 ч. 1 п. 3, п. 4 ЦПК України в оскарженій частині необхідно скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково, стягнувши з відповідача на її користь 5693,80 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за які позивач від сплати судового збору при подачі позову була звільнена, підлягають задоволенню частково, а саме: на 69 %, тому на підставі ст. 141 ч. 1, ч. 6, ч. 13 ЦПК України за рахунок ПП «Рось» на користь держави підлягає стягненню 486,31 грн судового збору (69% від 704,80 грн) за розгляд справи в суді першої інстанції та 729,46 грн (69% від 1057,20 грн) за апеляційний перегляд справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 3, 4; 381; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 лютого 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, скасувати.

Стягнути з філії «Роменський молочний комбінат» приватного підприємства «Рось» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 5693 грн 80 коп. з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обовязкових платежів.

Стягнути з філії «Роменський молочний комбінат» приватного підприємства «Рось» в дохід держави 486,31 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 729,46 грн судового збору за апеляційний розгляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий (підпис) ОСОБА_2 (суддя-доповідач)

Судді: (підпис) ОСОБА_3

(підпис) ОСОБА_4