АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 640/10535/16-ц

Провадження № 22-ц/790/4576/18

17 вересня 2018 року

м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

учасники справи:

позивач Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного провадження в місті Харкові апеляційну скаргуОСОБА_2

на рішення Київського районного суду міста Харкова від 22 травня 2018 року (суддя Невядомський Д.В.)

по справі № 640/10535/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» з надання фінансових послуг такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства України та стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, -

встановив:

У липні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом доОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 39326, 07 гривень за кредитним договором б/н від 18.12.2013 року та судових витрат у розмірі 1378 гривень.

В обґрунтування своїх вимог зазначало, що відповідно до укладеного договору від 18.12.2013 року відповідач отримав кредит у сумі 8000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 30% на рік. Відповідач своєчасно не погасив заборгованість, внаслідок чого станом на 12.06.2016 року утворилася заборгованість у сумі 39326, 07 гривень, що складається із: заборгованості за кредитом -7840,46 гривень; заборгованості за процентами за користування кредитом - 26988,69 гривень; заборгованості за пенею та комісією - 2148,06 гривень; штраф (фіксована частина) - 500 гривень; штраф (процентна складова) - 1848,86 гривень.

У жовтні 2016 року відОСОБА_2 надійшов зустрічний позов про визнання дій ПАТ КБ «Приват Банк» з надання фінансових послуг такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства України та стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.

В обґрунтування своїх вимог вказав, що 18.12.2013 року він прийшов до відділення ПАТ КБ «Приват Банк», де мав намір здійснити переказ грошових коштів, проте працівник банку ввела його в оману та надала неповну інформацію стосовно характеру та умов надання послуг Приватбанку та він підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил про надання банківських послуг в Приват Банку.

У судовому засіданні представник банку позов підтримав у повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову просив суд відмовити.

ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні заявлених до нього банком позовних вимог та зустрічний позов задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22.05.2018 року первісний позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 суму боргу за договором кредиту у розмірі 35329,15 гривень. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким в задоволені первісного позову відмовити в повному обсязі, а зустрічний позов задовольнити. Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права.

Позивач за первісним позовом правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Частиною 1 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Вислухавши доповідь судді, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 18.12.2013 року ОСОБА_2 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Особистим підписом ОСОБА_2 підтвердив, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також те, що він ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с.7).

Згідно з підпунктом 2.2.пункту 2 Постанови Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 "Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах", чинної на час виникнення спірних правовідносин, ідентифікація клієнта не є обов'язковою, якщо клієнт уже має рахунки в цьому банку і був раніше ідентифікований відповідно до вимог законодавства України.

Таким чином, приєднання відповідача до Умов та Правил надання банківських послуг надало йому право на користування банківськими послугами без укладення окремого договору.

З поданого ПАТ КБ "ПриватБанк" розрахунку заборгованості, який відповідно до положень статей 1, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" є первинним документом та підтверджує здійснення сторонами операції за кредитом, вбачається що ОСОБА_3 користувався кредитною карткою, отримував кредитні кошти, здійснював погашення заборгованості (а.с. 5).

Вказане підтверджує виникнення договірних правовідносин між сторонами з приводу отримання кредиту у розмірі 8000 гривень.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Посилання позивача на те, що ПАТ КБ "ПриватБанк", укладаючи оспорюваний кредитний договір порушив положення Закону України "Про захист прав споживачів", не знайшли свого підтвердження з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору включає вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників.

Укладаючи договір, сторони досягли згоди з усіх його істотних умов. Договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Згідно ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту своїх прав визнання дій банку такими, що не відповідають вимогам діючого законодавства, позивач в силу положення ч. 3 ст. 12 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх позовних вимог.

Однак жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили укладення договору під впливом обману, внаслідок нечесної підприємницької діяльності з боку позивача, чи з порушенням вимог закону, позивачем не надано, а судом не встановлено.

Таким чином судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні зустрічного позову.

Задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом, суд вважав доведеним, що відповідач порушив умови укладеного між сторонами договору, а відтак повинен сплатити на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 18.12.2013 року у розмірі, визначеному позивачем та судові витрати.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 18.12.2013 року відповідач отримав кредит у розмірі 8000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплачені відсотки.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Тому, суд першої інстанції правильно вважав, що заборгованість підлягає стягненню з відповідача, оскільки вона підтверджується належними та допустимими доказами.

Що стосується стягнення нарахованих процентів за користування кредитом, то відповідно до ст. 1054 ЦК України позичальник за кредитним договором зобов'язаний повернути кредит та сплатити відсотки в розмірі та на умовах встановлених договором.

Тобто сама суть надання банком коштів у кредит позичальнику передбачає надання цих коштів під проценти, які банк стягує з клієнта за користування кредитом, а тому підстав для відмови у стягненні процентів, немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Умовами спірного договору, а саме п.п. 2.1.1.12.6.1., 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг, а також згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів льготного періоду» передбачено нарахування за прострочення виконання зобов'язань за кредитним договором як пені так і штрафів.

При цьому, відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по процентам за користування кредитом та штрафу (фіксована частина).

Разом з тим, оскільки суд першої інстанції не визначив окремо вказані суми, резолютивну частину судового рішення слід викласти в іншій редакції.

Інші доводи апеляційної скарги зводиться до помилкового тлумачення норм права, тому висновків суду не спростовують і не свідчать про порушення судом норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства.

Обґрунтовуючи судове рішення, окрім того, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно п. 2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст.ст. 367, п.2 ч.1 ст. 374,376,381-384,390 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 22 травня 2018 року змінити, абзац другий резолютивної частини рішення суду викласти в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (р/р № 3111, МФО 305299, ) заборгованість за кредитним договором № б/н від 18.12.2013 року в сумі 35329, 15 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 7840,46 гривень, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 26988,69 гривень та штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 гривень.»

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко