Справа № 473/1358/18
"08" червня 2018 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої - судді Лузан Л.В., при секретарі судового засідання - Багрін І.А.,
за участю: позивача - ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Вознесенської міської ради Миколаївської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
В травні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1, внаслідок відсутності за місцем реєстрації без поважних причини понад встановлений законодавством строк.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1, зареєстрований та проживає за вказаною адресою.
В даному будинку з 01.08.2007 року в якості членів сім'ї позивача зареєстровані відповідачі по справі.
Разом з тим відповідачі за місцем реєстрації з моменту її проведення без поважних причин не проживають, проте в добровільному порядку не бажають знятися з реєстраційного обліку, що створює позивачу перешкоди в користуванні своїм майном.
Посилаючись на вказані обставини, позивач ОСОБА_1 просив визнати відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1.
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові.
Відповідачі у судове засідання не з'явилися. Про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином. Про причину неявки суду не повідомили.
Представник третьої особи без самостійних вимог у судове засідання не з'явився. Надав суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності та вирішити спір з урахуванням інтересів малолітньої дитини.
Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку вирішення справи.
Дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та на підставі наявних у ній доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Зокрема судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1. Зареєстрований та проживає в даному будинку (а.с. 8-9, 5-7,11).
Разом з тим, як слідує з показань свідка ОСОБА_5, письмових доказів, що наявні у справі, за вказаною адресою з 01.08.2007 року також зареєстровані відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2, проте останні за місцем реєстрації з моменту її проведення без поважних причин не проживають (а.с.5-7, 10).
Відповідно до ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Так, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.
Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України).
Згідно зі ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Статті 150, 156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Водночас, ст.405 ЦК України встановлює сервітутне право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Зокрема:
- члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником;
- член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
До членів сім'ї власника належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України (дружина (чоловік), їх діти і батьки). Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником квартири (будинку) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником житла і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 ЖК України.
Відповідно до передбаченого ст. 12 ЦПК України принципу змагальності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, підтвердивши їх доказами (фактичними даними) з дотриманням вимог ст.ст. 76-81 ЦПК України.
Між тим, матеріали справи не містять доказів наявності поважних причин непроживання відповідачів у будинку, зокрема створення їм будь-яких перешкод у проживанні чи іншому користуванні житлом тощо, а також наявності між сторонами угоди щодо іншого порядку та строків користування житлом.
При цьому, суд враховує, що відповідно до ч.3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років, зокрема, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, тобто дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає (право малолітньої дитини є похідним від права батьків (або одного з них)).
Як вбачається з матеріалів справи, місце проживання малолітнього ОСОБА_4 співпадає з місцем проживання матері, з якою він фактично мешкає, що узгоджується з положеннями ч.2 ст. 160 СК України.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст.12,13, 76-83, 259, 263 265, 280-282, 289 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Вознесенської міської ради Миколаївської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1.
Заочне рішення може бути переглянуто Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області шляхом подачі заяви відповідачем про перегляд заочного рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Повне судове рішення складено 12.06.2016 року.

Суддя Л.В. Лузан