Справа № 134/805/17
Провадження № 22-ц/772/966/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Зарічанський В. Г.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2018 рокуСправа № 134/805/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі: головуючого Сала Т.Б., суддів: Якименко М.М., Шемети Т.М., секретар Кирилюк Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 27 лютого 2018 року, ухваленого під головуванням судді Зарічанського В.Г. у залі суду смт. Крижопіль, дата складання повного тексту невідома, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розподіл майна, набутого подружжям за час шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

В червні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому, в остаточному варіанті, просила суд розділити між ними спільне майно - легковий автомобіль «Hyundai-Accent», 2011 року випуску, кузов № НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, визнавши за позивачем право на весь автомобіль, залишивши його у власності позивача ОСОБА_3; стягнути з позивача на користь відповідача 1/2 частину вартості автомобіля в сумі 95773,50 грн. та стягнути з відповідача судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 28 серпня 2011 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який розірвано рішенням Піщанського районного суду від 14 січня 2016 року.

29 вересня 2011 року у шлюбі був придбаний легковий автомобіль «Hyundai-Accent», 2011 року випуску, кузов НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_2.

На даний час вказаний автомобіль знаходиться у неї в користуванні та зберігається за місцем її проживання.

Оціночна вартість вказаного автомобіля станом на 05 червня 2017 року складає 191547,00 грн. Відповідач відмовляється будь-яким чином розподілити вказаний автомобіль, посилаючись на різні причини.

Від цього шлюбу у них є спільна дитина - донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з нею, часто хворіє, потребує посиленого медичного нагляду, їй приходиться часто з нею відвідувати лікарські заклади, в зв'язку з чим позивачу потрібен транспортний засіб, тому просила суд передати їй автомобіль, а відповідачу компенсувати вартість його частки.

Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 27 лютого 2018 року позов задоволено частково. Визнано спірний автомобіль спільною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4, по 1/2 за кожним без його реального поділу, залишивши автомобіль в їх спільній частковій власності. В задоволенні решти вимог відмовлено.Стягнуто з відповідача на користь позивача 957 грн. витрат по оплаті судового збору. Повернуто ОСОБА_3 кошти внесені на депозитний рахунок суду в сумі 47886 грн 75 коп. згідно квитанції № 27859190 від 21 листопада 2017 року; в сумі 47886 грн 75 коп. згідно квитанції № 23750744 від 08 червня 2017 року.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та підлягає скасуванню через порушення норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи,

Крім того, що мотиви апеляційної скарги в основній своїй частині схожі на мотиви позовної заяви, апелянт зазначила, що суд не взяв до уваги, що відповідач відмовляється будь-яким чином розподілити спірний автомобіль; суд залишив поза увагою що норми СК України (ст.70,71) дають можливість вирішити спір, залишивши спірний автомобіль позивачу з компенсацією відповідачу ? його частки; Суд, фактично не вирішив спір, який існує між сторонами, і позивач, враховуючи обставини, які склались позбавлена можливості звертатись за захистом своїх прав в іншому порядку, зокрема на підставі ст. 365 ЦК України, на яку вона посилалась у своєму позові.

На адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_4 в якому він зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою. Спірний автомобіль всупереч його волі знаходиться у володінні позивача. У суді першої інстанції ним надано вичерпні докази того, що саме позивач, незаконно утримуючи у себе автомобіль, відмовляється його розділити, незважаючи на його усні та письмові звернення до неї, рішення є законним та обґрунтованим.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, розглянувши матеріали цивільної справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Суд першої інстанції в рішенні, визнавши автомобіль спільною сумісною власністю позивача та відповідача, визначив ідеальні частки кожного без реального його поділу, і прийшов до такого висновку, взявши до уваги відмову відповідача від компенсації йому ? частини автомобіля, що унеможливлює поділити спірний автомобіль в порядку, передбаченому статтею 71 СК України. За відсутності такої згоди присудження такої компенсації може мати місце з підстав передбачених статтею 365 ЦК України, однак, позивач в такому порядку до суду не звертався.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком так, як суд першої інстанції не взяв до уваги всіх обставин справи, про які зазначали і позивач, і відповідач.

Метою звернення позивача до суду - це реальний поділ спірного автомобіля, який є їх спільною сумісною власністю. Позивач у своєму позові посилалась на статі 70,71 СК України та ст. 365 ЦК України. Враховуючи те, що даним автомобілем позивач користується тривалий час, з відповідачем проживають в різних місцях, на утримання у неї неповнолітня їх дочка, те, що з 2015 року сторони не можуть домовитись про його поділ, позивач вважає, що варто автомобіль поділити, присудивши його їй, для користування автомобілем її сім'єю.

Відповідач, заперечуючи проти позову, стверджував, що з моменту купівлі до теперішнього часу автомобіль знаходиться у позивача, даним автомобілем він майже не користувався так як працював і проживав в іншій місцевості, автомобіль зареєстрований за відповідачем, а отже, позивач має право лише на поділ та отримання своєї частки, а не на володіння, користування та розпорядження ним.

З приводу правової позиції в спірних правовідносинах, то відповідач зазначає, що автомобіль не може бути поділений в порядку ст. 71 СК України, так як він не дає своєї згоди на компенсацію йому вартості його частки. Посилання ж позивача на ст. 365 ЦК України є безпідставним, так як частки у праві власності є рівними, а отже значними, а припинення його права власності на автомобіль є суттєвим порушенням його інтересів, що виключає застосуванню даної норми права.

Отже, колегією суддів встановлено, що існує реальний спір між позивачем та відповідачем з приводу поділу спірного автомобіля, який повинен бути вирішений.

Судами встановлено, що 28 серпня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено шлюб, який розірвано рішенням суду 14 січня 2016 року.

В період шлюбу, 29 вересня 2011 року, був придбаний легковий автомобіль «Hyundai-Accent», 2011 року випуску, кузов НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Даний автомобіль зареєстрований за відповідачем, що підтверджується копією технічного паспорту.

На даний час вказаний автомобіль знаходиться у позивача в користуванні та зберігається за місцем її проживання.

Зазначені обставини сторонами не заперечувались.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Частина 2 цієї статті говорить, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України).

Присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на автомобіль допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження (ч. 4 ст. 71 СК України).

Як вбачається із заперечень на позов, відповідач не бажає, щоб йому компенсували вартість його частки.

Стаття 365 ЦК України передбачає можливість компенсації співвласнику вартості його частки у спільній частковій власності без згоди на це самого співвласника, за для чого необхідно звернутись до суду з позовом про припинення права особи на частку.

Однак, на момент звернення з таким позовом необхідно, щоб існували чотири обов'язкових умов, які передбачені ч. 1 ст. 365 ЦК України - частка повинна бути незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливо; таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.

В цих же запереченнях на позов, відповідач стверджує, що його частка в спірному майні є значною - 1/2, а припинення права власності завдасть істотної шкоди його інтересам.

Склалась правова ситуація, коли законні вимоги позивача про поділ спільно нажитого майна, яке є неподільною річчю, не можуть бути вирішенні по суті, так як з одного боку, не можна застосувати ст. 71 СК України, оскільки відповідач не погоджується з компенсацією вартості його частки (як вказано у заперечення), з іншого боку, позивач позбавлена можливості захистити свої права в інший спосіб (ст.365 ЦК України), оскільки в даному випадку частка в спільному сумісному майні є значною, і як стверджує відповідач, припинення права власності завдасть останньому істотної шкоди.

Враховуючи таку ситуація, позивач послалась в своєму позові і на статті СК України, і на статті ЦК України.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на позицію відповідача, з приводу спірного майна, яка відображена в його запереченнях та додаткових пояснень до заперечень, відповідно до якої, він ніколи не був проти розподілу майна, вказує про намагання як з його боку, так з боку колишньої дружини, реалізувати спірний автомобіль, стверджуючи, при цьому, про наміри добровільного розподілу автомобіля та про відсутність підстав у позивача для звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки не існує спору.

В своїх запереченнях, відповідач також вказує, що згоди на компенсацію не надавав та не надає, і така позиція, на думку колегії суддів, є принциповою та необґрунтованою, так як відповідач не пояснює, чому він в категоричній формі не надає такої згоди. Твердження відповідача про, те що він є єдиним власником і має переважне право на залишення автомобіля у його власності не грунтуються на нормах права, і йде в розріз з його ж поясненням, в яких він визнає, що спірний автомобіль є їх спільною сумісною власністю, вказуючи навіть на рівність часток у такій власності.

Суд вважає, що через особистісні конфлікти із позивачем, навіть у випадку залишення автомобіля у їх спільній власності за рішенням суду, відповідач не надасть згоди на вчинення будь-якої дії з боку позивача щодо даного автомобіля , і навпаки.

Однак, на думку колегії суддів, така принципова позиція відповідача не може бути вирішальної при вирішенні цього спору.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд справи. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя.

Основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою.

Однією із основних засад цивільного судочинства в Україні - верховенство права (ст. 8 Конституції України та ч. 3 ст.2 ЦПК України), і власне, основоположні права та свободи людини визначають зміст і спрямованість розуміння верховенства права.

Право на поділ спільного майна подружжя, передбачено ст. 69 СК України, який є спеціальним законом при вирішенні долі спільно нажитого майна подружжям.

При наявності спору з приводу поділу такого майна, спір вирішується судом. При поділі майна суд бере до уваги обставини, що мають значення для справи (ч. 1 ст. 71 СК України).

Іншою засадою цивільного судочинства - є справедливість (п.6 ч.1 ЦК України)

ОСОБА_3, звернулась до суду з вимогами про поділ автомобіля, як об'єкта спільної сумісної власності, стверджуючи про наявність тривалої суперечки з приводу поділу цього майна та про неможливість в інший спосіб захистити своє право, яке не визнається відповідачем, та яке передбачене законом.

Суд першої інстанції, ухваливши оскаржуване рішення, не вирішив цей тривалий спір, залишивши фактично все так як і було до звернення позивача з позовом до суду, що не відповідає завданням цивільного судочинства та суті однієї з головних засад судочинства - верховенства права, закріпленої в ст. 6 Конвенції.

Позивач, обґрунтовуючи свою вимогу про виділення автомобіля їй, стверджувала, що спірним автомобілем вона користується вже тривалий час, автомобіль їй необхідний для користування у власних потребах та з метою забезпечення інтересів неповнолітньої дитини, яка проживає з позивачем, часто хворіє і потребує додаткового медичного огляду лікарями, в зв'язку з чим необхідно користуватись транспортним засобом.

Відповідач, в свою чергу, зазначив, що даний автомобіль повинен першочергово належати йому, так як він є власником цього автомобіля, і дозволу на користування ним позивачу не надавав, а обставини, якими позивач обґрунтовує вимогу про виділення автомобіля їй, не можуть підтверджуватись доказами, наданими позивачем.

Колегія суддів вважає, що позиція позивача є обґрунтованою, оскільки підтверджується наданими нею доказами, а вищезазначені позивачем обставини, якими вона обґрунтовує свої вимоги, не спростовані відповідачем. Відповідачем визнається факт тривалого користування автомобілем позивачем (з дня придбання), факт тривалих перемовин про поділ даного автомобіля.

Беручи до уваги ці обставини, на думку колегії суддів, буде правильно та справедливо присудити даний автомобіль позивачу, присудивши відповідачу грошову компенсацію за його частку у праві спільної сумісної власності на вказаний автомобіль.

Відповідно до звіту № 315 оцінки транспортного засобу від 05.06.2018 ринкова вартість спірного автомобіля станом на 05.06.2017 р. складає 191 547,84 грн.(а.с. 12-13).

На депозитний рахунок суду позивач внесла кошти в загальній сумі 95773,92 грн., що становить ? від ринкової вартості даного автомобіля і розмір частки відповідача. Це підтверджується квитанціями № 23750744 від 08 червня 2017 року - 47886,75 грн. та квитанцією № 27859190 від 21 листопада 2017 - 47886,75 коп. (а.с. 2, 58).

В своїх запереченнях проти позову відповідач не погоджувався з оцінкою транспортного засобу, в тому числі порядок її проведення та з ринковою вартістю автомобіля, встановленою оцінювачем, однак, відповідач не спростував їх, не надавши суду належні докази, зокрема, своєї оцінки спірного автомобіля, не заявляв клопотання про призначення експертизи тощо.

Підсумовуючи все вищевикладене, з метою не порушення основної засади судочинства - верховенства права, колегія суддів прийшла до висновку, про можливість вирішити цей спір, поділивши спільно нажите майно, присудивши автомобіль позивачу з компенсацією відповідачу вартості його частки, при цьому не приймаючи до уваги необґрунтовану позицію відповідача про його незгоду на таку компенсацію, врахувавши при цьому наявність реального спору з цього приводу та неможливістю вирішити цей спір іншим шляхом, а також приймаючи до уваги бажання сторін поділити це майно.

Суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного застосування норми матеріального права, зокрема не застосував закон, який підлягає застосуванню, що в силу ч. 1 ст. 376 ЦПК України, є підставою для скасування рішення та ухвалення нового, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог,. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Оскільки позов ОСОБА_3 задоволено, тому на користь останньої підлягає стягненню сплачений нею судовий збір при поданні позову до суду у розмірі 957,74 коп. та 1053 грн. за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 27 лютого 2018 року - скасувати, ухвалити нове яким позов ОСОБА_3 задовольнити.

Розподілити спільно нажите майно подружжя, виділивши ОСОБА_3 у власність автомобіль «Hyundai-Accent», 2011 року випуску, кузов № НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний код - НОМЕР_5) на користь ОСОБА_4 (ідентифікаційний код - НОМЕР_3) 95 773 (дев'яносто п'ять тисяч сімсот сімдесят три) грн. 50 коп. грошової компенсації замість його частки у спільній сумісній власності на автомобіль.

В рахунок стягнення компенсації за частку передати ОСОБА_4 грошові кошти, які знаходяться на депозитному рахунку суду на підставі квитанцій № 23750744 від 08 червня 2017 року у сумі 47886 (сорок сім тисяч вісімсот вісімдесят шість) грн. 75 коп. та № 27859190 від 21 листопада 2017 року у сумі 47886 (сорок сім тисяч вісімсот вісімдесят шість) грн. 75 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний код - НОМЕР_3) на користь ОСОБА_3 судовий збір (ідентифікаційний код - НОМЕР_5) у розмірі 957,74 коп. за подання позовної заяви та 1053 грн. за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дняїї проголошення до Верховного Суду.

Головуючий : Т.Б.Сало

Судді: М.М.Якименко

Т.М.Шемета

Згідно з оригіналом:

Суддя: Т.Б.Сало