Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 753/21630/15-ц

провадження № 61-14214св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи за первісним позовом:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3, Дарницька районна у місті Києві державна адміністрація,

третя особа - Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції міста Києва,

учасники справи за зустрічним позовом:

позивач - ОСОБА_3, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 червня 2016 року у складі судді Сухомлінова С. М. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Рубан С. М., Іванченка М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3, Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації про скасування свідоцтва про право власності, державної реєстрації права власності та визнання права власності, посилаючись на те, що у 2002 році вона оформила право власності на квартиру АДРЕСА_1. У травні 2014 року вона дізналася, що на цю квартиру був виданий ордер на ім'я ОСОБА_3, який через суд намагався вселитися у спірне житлове приміщення. В подальшому квартира була незаконно приватизована та зареєстрована на ім'я неповнолітнього ОСОБА_2, чим були порушені її права як законного власника спірного майна. Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила: визнати протиправним наказ Управління житлово-комунального господарства Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації від 02 липня 2015 року № 55855 «Про приватизацію квартири АДРЕСА_1»; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1, видане 02 липня 2015 року на ім'я ОСОБА_2; скасувати державну реєстрацію права приватної власності на вищевказану квартиру, яка зареєстрована за ОСОБА_2; визнати за нею право приватної власності на квартиру та зобов'язати орган державної реєстрації зареєструвати за нею право власності.

У січні 2016 року ОСОБА_3, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення, посилаючись на те, що відповідачі незаконно проживають у належній його сину ОСОБА_2 квартирі АДРЕСА_1 та перешкоджають його вселенню туди, чим порушують право власності на житло. Враховуючи викладене, просив виселити відповідачів із вищевказаної квартири без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 червня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним наказ Управління житлово-комунального господарства Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації від 02 липня 2015 року за № 55855 «Про приватизацію квартири АДРЕСА_1». Визнано недійсним свідоцтво про право власності (серія та номер НОМЕР_1) на цю квартиру, видане 02 липня 2015 року на ім'я ОСОБА_2 сектором приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, та скасовано державну реєстрацію права приватної власності на неї на ім'я ОСОБА_2 Визнано за ОСОБА_1 право власності на спірну квартиру. В решті позову відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 і Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації по 3 775 грн 80 коп. судових витрат з кожного. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Задовольняючи частково первісний позов, суд першої інстанції мотивував це тим, що рішенням загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «УНІСЕРВ» (далі - ТОВ «УНІСЕРВ») позивачу було передано у власність квартиру АДРЕСА_1, якою вона надалі користувалася та сплачувала комунальні послуги. Дарницька районна у місті Києві державна адміністрація не мала права включати цю квартиру до числа службових жилих приміщень та передавати її у приватну власність ОСОБА_2 У зв'язку з цим суд вважав обґрунтованими вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправним наказу Управління житлово-комунального господарства Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації від 02 липня 2015 року за № 55855 «Про приватизацію квартири АДРЕСА_1», визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірну квартиру, виданого на ім'я ОСОБА_2, та скасування державної реєстрації права власності, а також визнання за ОСОБА_1 права власності на вищевказану квартиру, так як вона у 2014 році втратила правовстановлюючий документ на спірне майно. Поряд з цим суд вважав передчасними вимоги позивача в частині зобов'язання органу державної реєстрації зареєструвати за нею право власності на спірну квартиру, оскільки спору про це не виникало і така реєстрація здійснюється в порядку виконання рішення суду. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що вимоги ОСОБА_3 є безпідставними, оскільки судом визнано недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру, а тому його право не підлягає захисту.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 13 вересня 2016 року апеляційні скарги представника ОСОБА_3, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, - ОСОБА_6 та Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації задоволено частково. Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 червня 2016 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 червня 2016 року залишено без змін.

Ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні первісного позовув частині визнання права власності, апеляційний суд мотивував це тим, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували факт отримання ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на спірну квартиру, оскільки в технічному паспорті, який є додатком до свідоцтва, не зазначені його реквізити та не вказано, яким органом і коли таке свідоцтво видавалося. З огляду на те, що суд визнав незаконною приватизацію квартири за ОСОБА_2 та недійсним свідоцтво про право власності, позивач має право здійснити реєстрацію своїх прав на вказане майно в установленому законом порядку, подавши необхідні документи до державного реєстратора. Залишаючи в решті рішення місцевого суду без змін, апеляційний суд виходив з того, що висновки суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційних скарг не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

У жовтні 2016 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 вересня 2016 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а пред'явлений ОСОБА_3 позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не надано доказів сплати ТОВ «УНІСЕРВ» як сторони договору про пайову участь у будівництві житлового будинку Акціонерному товариству «Югозаптрансстрой» (далі - АТ «Югозаптрансстрой») грошових коштів саме за спірну квартиру. Крім цього, у вищевказаному договорі зазначено, що пайовик купує трикімнатну квартиру площею 72,2 кв.м, а площа спірного житла становить 78,3 кв.м. Розпорядження державної адміністрації щодо віднесення квартири до числа службових, а також виданий відповідачу ордер на спірну квартиру не визнавалися незаконними в установленому законом порядку, і позивач таких вимог не заявляла. Перебування ОСОБА_1 на посаді директора ТОВ «УНІСЕРВ» не може слугувати підставою для її вселення у квартиру, а договору найму жилого приміщення позивач не надала. Передача майна від господарського товариства у власність фізичній особі не могла здійснюватися на підставі рішення загальних зборів. Позивачем не надано доказів укладення між нею та ТОВ «УНІСЕРВ» угоди про відчуження майна. ОСОБА_3 у встановленому законом порядку набув право на вселення до службового житла, а саме квартири АДРЕСА_1, яку в подальшому приватизував його син ОСОБА_2 Відповідачі за зустрічним позовом самоправно вселилися у спірну квартиру та відмовляються виселитися з неї.

10 жовтня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у цій справі.

14 листопада 2016 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень і просила відмовити у задоволенні скарги у зв'язку з її безпідставністю. Акт прийому-передачі від 22 лютого 1996 року давав ТОВ «УНІСЕРВ»,засновниками якого була вона та її чоловік, право вселити до квартири мешканців, а чинне на той час законодавство не вимагало оформлення ордера чи будь-якого іншого документа на вселення до житла, що збудоване за рахунок пайовика. У 1998 році загальними зборами вищевказаного товариства було прийнято рішення про передачу їй квартири у приватну власність. Свідоцтво про право власності нею було втрачено, однак про його існування свідчить технічний паспорт, в якому зазначено про те, що цей документ є додатком до свідоцтва. До складу службових може бути включено тільки вільне жиле приміщення, до якого спірна квартира не відносилася, оскільки у ній проживала вона із своєю сім'єю та сплачувала комунальні послуги. ОСОБА_3 та його батьки на час надання йому службового приміщення мали у власності декілька квартир у місті Києві.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 березня 2018 року справу № 753/21630/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні первісного позову у частині визнання права власності не оскаржується, тому в касаційному порядку не переглядається.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Судами встановлено, що 27 квітня 1993 року ОСОБА_1 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 стали засновниками ТОВ «УНІСЕРВ», а згодом вона була призначена директором цього товариства.

03 грудня 1993 року між ТОВ «УНІСЕРВ» та AT «Югозаптрансстрой» було укладено договір про пайову участь у будівництві житлового будинку АДРЕСА_1, за умовами якого замовник-підрядник продав, а ТОВ «УНІСЕРВ» купило в цьому будинку одну трикімнатну квартиру площею 72,2 кв.м.

У 1996 році ТОВ «УНІСЕРВ» сплатило на користь AT «Югозаптрансстрой» обумовлену вищевказаним договором вартість квартири і після завершення будівництва будинку AT «Югозаптрансстрой» на підставі акта прийому-передачі передало ТОВ «УНІСЕРВ» трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Ця передача була зареєстрована у квартирному управлінні Київської міської державної адміністрації.

Відповідно до частини першої статті 128 Цивільного кодексу Української РСР від 1963 року в редакції, чинній на час придбання ТОВ «УНІСЕРВ» спірної квартири, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Оскільки у 1996 році чинним на той час законодавством не передбачалася видача ордера на вселення у квартиру, яка була збудована за рахунок пайовика, то позивач зі своєю сім'єю вселилися у спірну квартиру на підставі акта прийому-передачі, що підтверджується листом начальника Житлово-експлуатаційної дільниці № 201.

У подальшому ТОВ «УНІСЕРВ» на загальних зборах у грудні 1998 року прийняло рішення про передачу ОСОБА_1 у приватну власність квартири АДРЕСА_1, що підтверджується відповідним протоколом.

Допитана в суді першої інстанції свідок ОСОБА_7 підтвердила факт проживання ОСОБА_1 зі своєю сім'єю у спірній квартирі з 1998 року.

У 2002 році ОСОБА_1 був виданий технічний паспорт на спірну квартиру, який є додатком до свідоцтва про право власності на житло.

Відповідно до статті 49, частини першої статті 55 Закону України «Про власність» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом. Власник не може бути позбавлений права на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України.

Частиною першою статті 321 чинного Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з розпорядженням Дарницької районної у місті Києві державної адміністраціївід 03 березня 2004 року № 154 житловий будинок АДРЕСА_1 був прийнятий у комунальну власність територіальної громади Дарницького району міста Києва та переданий на баланс Комунального підприємства «Управління житловим господарством Дарницького району міста Києва».

Протягом 2002-2013 років позивач утримувала спірну квартиру, що підтверджується відповідними рахунками на оплату житлово-комунальних послуг.

13 березня 2014 року начальник Державної фінансової інспекції в місті Києві направив в. о. голови Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації підготовлений ОСОБА_3 лист, у якому просив включити спірну квартиру до числа службових приміщень.

Розпорядженням Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації від 02 квітня 2014 року № 176 було задоволено прохання Державної фінансової інспекції в місті Києві та включено до числа службової житлової площі трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до пункту 4 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37, до числа службових може бути включено тільки вільне жиле приміщення.

Встановивши, що спірна квартира на день видачі вищевказаного розпорядження від 02 квітня 2014 року № 176не була вільною, а перебувала у володінні та користуванні позивача, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що це розпорядження є незаконним, оскільки згідно зі статтею 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

16 травня 2014 року ОСОБА_3 був виданий ордер НОМЕР_2 на його вселення у квартиру АДРЕСА_1 разом із членами сім'ї, а саме - дружиною ОСОБА_9, батьком ОСОБА_10 та синами ОСОБА_11 і ОСОБА_2. 17 травня 2014 року вказані особи були зареєстровані у цій квартирі.

11 червня 2014 року Державна фінансова інспекція міста Києва на прохання ОСОБА_3 звернулася до Державної фінансової інспекції України з питанням про можливість виключення спірної квартири зі складу службових, а голова Державної фінансової інспекції України своїм листом від 25 червня 2014 року погодив таке виключення, посилаючись на пункт 1.6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування нимив Державній фінансовій інспекції України, її територіальних органах, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 07 травня 2012 року № 523 (далі - Положення).

Відповідно до пункту 1.6 Положення жиле приміщення виключається зі складу службових, якщо відпала потреба в такому його користуванні. При цьому виключення жилих приміщень зі складу службових проводиться за рішенням виконавчого комітету відповідної районної в місті ради на підставі клопотання Держфінінспекції, її територіального органу не раніше, ніж через 5 років після надання працівникові Держфінінспекцією цього рішення. В окремих випадках виключення жилого приміщення зі складу службових можливе з дозволу Голови Держфінінспекції без дотримання зазначеної вимоги.

Розпорядженням Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації від 14 липня 2014 року № 405 квартиру АДРЕСА_1 було виключено зі складу службових приміщень.

У червні 2015 року ОСОБА_3 разом зі своєю дружиною ОСОБА_9 звернулися до Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації із заявою про приватизацію спірної квартири на ім'я неповнолітнього сина ОСОБА_2, оскільки вони вже використали своє право на безкоштовну приватизацію житла.

Наказом Управління житлово-комунального господарства Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації від 02 липня 2015 року № 55855 «Про приватизацію квартири АДРЕСА_1» вищевказану заяву було задоволено і передано ОСОБА_2 у приватну власність квартиру АДРЕСА_1. В цей же день йому було видано свідоцтво про право власності на спірне житло.

Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол). Держави-учасниці Конвенції зобов'язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (стаття 41 Конституції України).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), розглядаючи справи за заявами про захист права на мирне володіння майном, напрацював загальновизнані стандарти захисту цього права, які зводяться до такого загального правила: вирішуючи питання про те, чи відбувається порушення статті 1 Першого протоколу, треба визначити: чи є в позивача право власності на майно, що охоплюється змістом статті 1; чи мало місце втручання в мирне володіння майном та яким є характер такого втручання; чи відбулося позбавлення майна.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що наказ Управління житлово-комунального господарства Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації від 02 липня 2015 року № 55855 «Про приватизацію квартири АДРЕСА_1» та свідоцтво про право власності, яке видано на підставі цього наказу, є незаконними, та такими, що порушують право позивача на спірну квартиру, набуте нею в установленому законом порядку.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. За змістом рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Встановивши, що відповідачі за зустрічним позовом вселилися до спірної квартири не самоправно, а зі згоди власника, за кошти якого була збудована ця квартира, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для їх виселення.

У зв'язку з цим безпідставними є наведені у касаційній скарзі доводи про те, що ОСОБА_1 разом з членами своєї сім'ї незаконно вселилася до квартири.

Відповідно до статті 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку в їх сукупності та взаємозв'язку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року.

Рішення суду першої інстанції у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення апеляційного суду ґрунтуються на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності, розумності та відповідають завданням цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених прав особи.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 не надано доказів придбання ТОВ «УНІСЕРВ» у АТ «Югозаптрансстрой» спірної квартири, не заслуговують на увагу.

Судами встановлено, що ТОВ «УНІСЕРВ» повністю внесло оплату за договором про пайову участь у будівництві житлового будинку АДРЕСА_1, а після закінчення будівництва цього будинку АТ «Югозаптрансстрой» передало пайовику спірну квартиру, що підтверджено відповідними квитанціями та актом прийому-передачі.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що розпорядження державної адміністрації про віднесення квартири до числа службових, а також виданий ОСОБА_3 ордер на цю квартиру не визнавалися незаконними, і позивач таких вимог не заявляла, а також про те, що ОСОБА_1 не зареєструвала своє право власності, судом апеляційної інстанції обґрунтовано відхилено з посиланням на те, що ці обставини правового значення не мають, оскільки місцевим судом була надана належна правова оцінка діям посадових осіб щодо віднесення до числа службового приміщення квартири, яка ніколи не перебувала у державній чи комунальній власності, та належала товариству, якому була передана забудовником в установленому законом порядку, і в подальшому надана позивачу, котра більше 10 років проживала у ній та несла витрати з її утримання. Той факт, що позивач не надала суду правовстановлюючого документа про реєстрацію за нею права власності на спірну квартиру, не позбавляє її вказаного права з огляду на те, що це право вона набула з дотриманням вимог законодавства.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Передбачені законом підстави для скасування оскаржуваних рішень судів першої (у незміненій частині) та апеляційної інстанцій відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 червня 2016 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 вересня 2016 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик