Дата документу 07.06.2018
Справа № 320/3089/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого - судді Юрлагіної Т.В.,

за участю секретаря Бондаренко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на неправомірні дії державного виконавця, заінтересовані особи: державний виконавець Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_2, ОСОБА_3, -

ВСТАНОВИВ:

23 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області зі скаргою на неправомірні дії державного виконавця, в якій просить суд визнати дії державного виконавця Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_2 при винесені постанов від 10.04.2018 року про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами, про тимчасове обмеження його у праві виїзду за межі України, про тимчасове обмеження у праві полювання, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощенною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для вистрілів патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, в рамках ВП № 51173420 неправомірними та зобовязати державного виконавця їх скасувати.

Скарга обґрунтована тим, що 14 квітня 2018 року він поштою отримав постанови, винесені 10 квітня 2018 року державним виконавцем Мелітопольського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про тимчасове обмеження його у праві виїзду за межі України до повного виконання рішення суду, про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами, про тимчасове обмеження у праві полювання, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для вистріл патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, де зазначено, що він самостійно не сплачує аліменти за виконавчим листом № 2-1702/2002, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 01 березня 2018 року сукупно перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня відкриття виконавчого провадження.

Заявник вказує, що з вказаними постановами не згоден та вважає, що вони прийняті передчасно та безпідставно. Так, існуюча заборгованість виникла за часи перебування виконавчого листа на виконанні у Василівському ВДВС, а не з моменту відкриття провадження Мелітопольським відділом державної виконавчої служби.

Заборгованість за вказаним виконавчим листом утворилася внаслідок того, що ОСОБА_3 пред?явила його на виконання у лютому 2015 року, і було проведено розрахунок заборгованості за останні три роки, тобто з лютого 2012 року.

Стягнення за виконавчим листом № 2-1702/2002 припинилося у квітні 2017 року, у звязку із досягненням ОСОБА_4 повноліття.

ОСОБА_1 зазначив, що він працює водієм у ТОВ «СК Гарант-Агро» та отримує заробітну плату у розмірі 2 627 грн. З них самостійно сплачує аліменти, однак погасити заборгованість не має можливості, оскільки також сплачуює аліменти на інших утриманців: сина від другого шлюбу - в розмірі 1/6 частину доходу та на непрацездатних батьків - в розмірі 1/4 частини, також 1/8 частину на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, а також погашає заборгованість за вищевказаним виконавчим провадженням.

Винесеною постановою про тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами позбавляє його основного законного джерела доходу, оскільки він працює водієм.

07 червня 2018 року від представника скаржника - адвоката ОСОБА_5 до суду надійшла заява, в якій вона просить суд проводити розгляд скарги за її відсутністю, на задоволені скарги наполягає та просить її задовольнити, крім вимоги про скасування постанови від 10 квітня 2018 року про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами, оскільки державний виконавець вказану постанову скасував самостійно.

Від державного виконавця Мелітопольського МРВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_6 до суду надійшло заперечення на скаргу, в якій вона просить відмовити у задоволенні скарги з тих підстав, що на виконанні у Мелітопольському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області перебуває виконавче провадження № 51173420 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1702/2002 від 12.02.2015 року, виданого Василівським районним судом Запорізької області про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 аліментів на дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів), щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого законодавством для дитини відповідного віку, починаючи з 29.07.2002 року та до досягнення повноліття.

10.04.2018 року державним виконавцем Рибченко В.В. були винесені постанови, передбачені п.1-4 ч.9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», а сааме: постанова про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, постанова про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами, постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання, постанова по встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощенною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії. Згідно ч.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» зазначені постанови виносяться за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців.

Виконавчий лист надійшов до Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області з Василівського районного відділу державної виконавчої служби у зв'язку з направленістю за належністю, оскільки боржник працює в ТОВ «СК Гарант-агро», що є територією Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. На момент відкриття виконавчого провадження була наявна заборгованість, яка нараховувалась з моменту відкриття при примусовому виконанні Василівським районним відділом державної виконавчої служби, яка складала 26679,31 грн.

Згідно розрахунку заборгованості боржника по аліментам від 02.03.2018 року, заборгованість станом на 09.04.2017 року (на момент досягнення дитиною повноліття) складала 23438,81 грн., тобто сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. Тобто після досягнення дитиною повноліття 09.04.2017 року по 28.02.2018 року боржник всього сплатив 650,00 грн. - 09.06.2017 року за десять місяців. До відділу надійшла довідка з «СК Гарант-Агро» від 17.04.2018 року де зазначалось, що ОСОБА_1 працює у ТОВ «СК Гарант-Агро» водієм з 23.02.2016 року, у звязку із чим 24.04.2018 року державним виконавцем винесено постанову про скасування тимчасового обмеження у праві керування транспортирними засобами.

Від заінтересованої особи ОСОБА_3 до суду надійшла заява про розгляд скарги за її відсутності, вважає дії державного виконавця законними та просить винесені ним постанови не скасовувати.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали скарги, суд вважає, що в задоволенні скарги слід відмовити з урахуванням наступного.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

10 травня 2016 року державним виконавцем Супрун В.В. Василівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області була винесена Постанова про закінчення виконавчого провадження (ВП № 46998064), яка винесена на підставі виконавчого листа № 2-1702/2002, виданого 12.02.2015 року Василівським районним судом Запорізької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 аліментів на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29.07.2002 року та до досягнення дитиною повноліття у звязку з тим, що боржник працює на ТОВ СК «ГАРАНТ-АГРО», яке розташоване за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Комунарів, 50, що є територією, на яку поширюється компетенція державного виконання відділу державної виконавчої служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області /а.с.43/.

Згідно розрахунку заборгованості по ВП № 46998064 заборгованість боржника станом на 01.05.2016 року становила 40 488 грн. 66 коп.

20 травня 2016 року державним виконавцем Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_6 була винесена Постанова про відкриття виконавчого провадження (ВП № 51173420), яка винесена на підставі виконавчого листа № 2-1702/2002, виданого 12.02.2015 року Василівським районним судом Запорізької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ? частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29.07.2002 року та до досягнення дитиною повноліття /а.с.45-47/.

Вказана постанова про відкриття виконавчого провадження згідно ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» направлена рекомендованим листом з повідомленням про вручення, на адресу боржника, вказану у виконавчому документі.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

06.02.2018 р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів», яким внесено зміни до ряду законодавчих актів, в тому числі Закону України «Про виконавче провадження».

Суд зазначає, що Закон спрямований на забезпечення належного виконання рішень щодо стягнення аліментів з метою зменшення заборгованості зі сплати аліментів, а також забезпечення захисту інтересів та належного утримання осіб, які отримують аліменти.

У відповідності до розрахунку Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби від 02 березня 2018 року, заборгованість ОСОБА_1 по аліментам з урахуванням суми сплаченої в добровільному порядку станом на 09 квітня 2017 року (на момент досягнення дитиною повноліття) становить 23 438 грн. 81 коп.

Скаржником його заборгованість у вказаному розмірі не оспорювалась.

10 квітня 2018 року державним виконавцем Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_2 були винесенні постанови про встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві керування транспортними засобами, про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві полювання, про встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощенною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для вистрілів патронів споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії /а.с.12-15/.

Підставою винесення вказаних постанов стало те, що згідно розрахунку державного виконавця у боржника є заборгованість по сплаті аліментів понад 6 місяців, тому згідно ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів у розмірі, що сукупно перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, виконавець виносить вмотивовану постанову про відповідне тимчасове обмеження.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Представник скаржника - адвокат ОСОБА_5 надала суду заяву про залишення скарги без розгляду в частині скасування постанови про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві керування транспортними засобами, у звязку із тим, що 24 квітня 2018 року вказана постанова державним виконавцем була скасована самостійно.

Так відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоровя, втрати годувальника тощо може бути предявлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

Так, предявивши виконавчий лист до виконання 12 лютого 2015 року стягувач ОСОБА_7 скористалась своїм право передбаченим ч. 3 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», а отже доводи скаржника про те, що заборгованість по сплаті аліментів утворилась через несвоєчасне звернення стягувача із виконавчим листом є безпідставними.

Свобода пересування і право на вибір місця проживання, вперше було передбачене статтями 13 і 14 Загальної декларації прав людини, згідно з якими кожна людина має право на свободу пересування і обрання собі місця проживання в межах кордонів кожної держави, право залишати будь-яку країну, включаючи також її власну, і повертатися до своєї країни, право шукати притулок від переслідувань (за винятком таких, які викликані вчиненням неполітичного злочину або діяннями, що суперечать цілям і принципам ООН) в інших країнах і користуватися цим притулком.

Згідно ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

У відповідності до ст.3 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі; по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції; і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування).

Згідно ст. 33 Конституцією України, свобода пересування і право на вільний вибір місця проживання належать кожній людині, яка на законних підставах перебуває на території України, і включають у себе: 1) свободу пересування територією України; 2) право на вільний вибір постійного чи тимчасового місця проживання на території України; 3) право вільно залишати територію України; 4) право громадянина України в будь-який час повернутися в Україну. Перші три складові права на вибір місця перебування можуть бути обмежені Законом. Четверта будь-яким обмеженням не підлягає.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Відтак будь-які умови обмеження у свободі пересування в разі його застосування обовязково мають бути визначені Законом.

Застосовуючи зазначені стандарти до цієї справи, суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, до виконання зобов'язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

У відповідності до ч. 2 ст. 6 цього Закону України, тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

07 грудня 2017 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів» № 2234-VIII внесено зміни до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів.

Так, на підставі ч.9 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. Постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, надсилаються сторонам для відома не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення. Постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, направляються до виконання відповідними органами після закінчення строку, визначеного частиною пятою статті 74 цього Закону, для оскарження рішення, дії виконавця, якщо рішення, дії виконавця не були оскаржені. У разі оскарження рішення, дії виконавця, постанови, зазначені у пунктах 1-4 цієї частини, якщо їх не скасовано, підлягають виконанню відповідними органами після розгляду справи відповідним судом.

Як встановлено судом, у виконавчому провадженні № 51173420 станом на дату винесення державним виконавцем оскаржуваних постанов (10 квітня 2018 року) розмір заборгованості по аліментах боржника становив 23 438 грн. 81 коп., що перевищує сукупний розмір платежів за шість місяців, що також підтверджується розрахунком заборгованості зі сплаті аліментів від 17.05.2018 року з урахуванням добровільно сплачених сум аліментів /а.с.41-42/.

З врахуванням вищевказаного суд прийшов до висновку, що винесені державним виконавцем постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України та про тимчасове обмеження у праві полювання, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолодженою зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для вистрілів патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, від 10 квітня 2018 року у виконавчому провадженні № 51173420, повністю відповідають вимогам Закону.

З приводу визначення судом легітимних цілей постанови встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, однією з яких є захист прав і свобод інших осіб, суд в першу чергу приймає інтереси дітей.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

В силу статті 51 Конституції України та ст.180 СК України, батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» зобов'язує батьків виховувати дітей, піклуватись про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя, праці, розвивати їх особистість, повагу до прав, свобод людини та громадянина.

Стаття 59 Закону України «Про освіту» передбачає, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Отже, батьки зобов'язані, постійно дбати про фізичне здоров'я, психічний стан дітей, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, виховувати працелюбність, почуття доброти, милосердя, шанобливе ставлення до державної мови, регіональних мов або мов меншин, інших мов і рідної мови, сім'ї, старших за віком, до народних традицій та звичаїв, виховувати повагу до національних, історичних, культурних цінностей українського та інших народів, дбайливе ставлення до історико-культурного надбання та навколишнього природного середовища, любов до своєї країни, сприяти здобуттю дітьми освіти у навчальних закладах або забезпечувати повноцінну домашню освіту відповідно до вимог щодо її змісту, рівня та обсягу, виховувати повагу до законів, прав, основних свобод людини.

Суд беззаперечно встановив, що матеріалами справи доведений факт обізнаності скаржника про існування обовязку виконання судового рішення та сплати стягнутих аліментів.

Проте, систематична несплата аліментів, а також відсутність фактів надання доньці будь-якої іншої добровільної матеріальної, або ж навіть моральної підтримки, прямо свідчить лише про відсутність інтересу до неї з боку боржника, його бажання ухилитися від виконання покладеного на нього обовязку щодо виховання дитини, забезпечення її належного рівня розвитку та проживання, тощо, хоча б за мінімальними стандартами.

В той же час наявність на утриманні дружини та неповнолітніх дітей від інших шлюбів, та утримання батьків, не звільняє ОСОБА_1 від участі в обовязку утриманні його дитини від першого шлюбу.

В цій ситуації суд переконаний, що застосовуваний державним виконавцем захід встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України переслідує лише законну мету щодо забезпечення погашення ним заборгованості, що надасть змогу покращити в першу чергу матеріальне становище дитини боржника, яка в даному випадку є позбавлена піклування з боку батька про її матеріальне становище.

Щодо визначення справедливого балансу між правами людини та публічним інтересом (тобто, пропорційності тимчасового обмеження свободи пересування боржника меті застосування такого заходу у виді погашення заборгованості по аліментах перед дитиною) суд зважає на те, що такий винятковий захід обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав, є тимчасовий і буде стимулювати божника до виконання зобовязань, покладених на нього Законом і відповідним судовим рішенням.

Також посилання адвоката про те, що при прийнятті державним виконавцем оскаржуваної постанови щодо обмеження у праві виїзду боржника повинно кореспондуватись з загальними підставами, які регулюють дане питання, а саме, то що необхідно довести його ухилення від виконання рішення суду, є помилковим оскільки підставою для прийняття рішення про обмеження у праві виїзду відповідно до вимог ст.. 71 ч. 9 Закону України «Про виконавче провадження» є наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців.

Крім того, наявність відповідної заборгованості свідчить про невиконання ОСОБА_1, як батьківських обовязків в частини надання матеріальної допомоги, тобто бездіяльності, в наслідок чого утворилась заборгованість. До суду з вимогами про її перерахунок він також не звертався у випадку незгоди з її розміром.

На підставі вищевикладеного суд вважає дії державного виконавця в частині винесення постанов від 10 квітня 2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України та про тимчасове обмеження у праві полювання, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолодженою зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для вистрілів патронів споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії у виконавчому провадженні № 51173420 такими, що відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», тому скарга про визнання дій державного виконавця щодо винесення зазначених постанов неправомірними та їх скасування задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст. 12, 13, 81, 89, 447, 451 ЦПК України, на підставі ст.ст. 13, 14 Загальної декларації прав людини, ст. 2, 3 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.27 Конвенції ООН про права дитини, ст.ст. 33, 51 Конституції України, ст.313 ЦК України, ст.180 СК України, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», ст.ст. 71, 74 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.59 Закону України «Про освіту», суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на неправомірні дії державного виконавця, заінтересовані особи: державний виконавець Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_2, ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Запорізької області через Мелітопольський міськрайонний суд протягом пятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя: Т.В. Юрлагіна

,