Постанова

Іменем України

04 червня 2018 року

м. Київ

справа № 331/7656/15-ц

провадження № 61-20253св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д.Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Сведбанк», публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

представник публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» - Іващенко Ірина Олександрівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2016 року у складі судді Смолки І. О. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Воробйової І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») про визнання кредитного договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 29 травня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», і нею було укладено кредитний договір, за умовами якого їй було надано кредит у розмірі 60 000 дол. США на строк до 29 травня 2028 року, а вона зобов'язалась повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом і виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни визначені договором.

На підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року право вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до ПАТ «Альфа-Банк».

Вважала, що умови кредитного договору від 29 травня 2008 рокує несправедливими, оскільки договором визначена тільки відповідальність споживача за невиконання взятих на себе зобов'язань, а відповідальності банку не передбачено. У договорі також відсутні відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту та при його укладенні їй не було надано необхідної інформації щодо споживчого кредиту, що суперечить вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, у жовтні 2015 року їй стало відомо про існування в матеріалах кредитної справи додатку № 1 до кредитного договору від 29 травня 2008 року, в якому зазначено інформацію, з якою банк зобов'язаний ознайомлювати позичальника перед укладанням кредитного договору. Проте, з таким додатком працівники банку її не ознайомили, вона його не підписувала.

На підставі вказаного, ОСОБА_4 просила суд визнати недійсним кредитний договір від 29 травня 2008 року, укладений між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», і ОСОБА_4 та застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 ЦК України.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник перед укладенням спірного кредитного договору була обізнана про умови кредитування, вартість кредиту, супутні послуги та тарифи. Підписавши кредитний договір, позивач підтвердила свій намір на отримання кредиту і таке волевиявлення було вільним та спрямованим на настання реальних наслідків. Будь-яких застережень до договору позивач не зазначила, із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення положень договору до відповідача не зверталася, частково договір виконала. Крім того, позивач не надала суду належних і допустимих доказів того, що працівники банку своїми діями ввели її в оману під час укладання оспорюваного правочину.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 23 лютого 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилено. Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивачем у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, якими вона обґрунтовувала свої вимоги. Будь-яких застережень та/або заперечень під час укладення і підписання кредитного договору ОСОБА_4 не висловлювала. Посилання позивача на висновок судової почеркознавчої експертизи від 25 липня 2016 року, як на підставу того, що вона не підписувала додаток № 1 до кредитного договору від 29 травня 2008 року, суд визнав необґрунтованим, оскільки відповідно до частини шостої статті 147 ЦПК України 2004 року висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу, якою визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів і жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Інші обставини справи, встановлені судом, свідчать про обізнаність позичальника про умови кредитування і сукупну вартість кредиту. Крім того, іншими преюдиційними судовими рішеннями позивачу вже відмовлялось у визнанні кредитного договору недійсним за інших підстав, але встановлені обставини, що позивач була ознайомлена з умовами кредитного договору.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не навели мотивів відмови у прийнятті як належного доказу відсутності її обізнаності з умовами кредитування висновок судової почеркознавчої експертизи від 25 липня 2016 року. При цьому відповідач у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження надання їй, споживачу банківських послуг, цієї інформації. Крім того, суди дійшли помилкового висновку про часткове виконання оспорюваного правочину сторонами, оскільки банк так і не надав їй кредит в іноземній валюті, фактично кредит було отримано в національній валюті. Враховуючи, що кредитний договір від 29 травня 2008 року не містить усіх умов, які частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визнані обов'язковими, цей договір підлягає визнанню недійсним.

У травні 2017 року ПАТ «Альфа-Банк» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що у пункті 10 кредитного договору від 29 травня 2008 року, який підписаний сторонами, і частково виконаний позивачем, зазначено, що підпис позичальника на цьому договорі є письмовим підтвердженням отримання свого примірника договору та ознайомлення її у письмовій формі з інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значенняабсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів сукупних послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство. Підпис позичальника при укладенні договору також є письмовим підтвердженням того, що позичальник у письмовій формі ознайомлений з умовами кредитування, які йому роз'ясненні та зрозумілі.

Пунктом 10.3 кредитного договору передбачено, що позичальник підтверджує, що перед укладенням договору, їй надано всю інформацію про умови кредитування у письмовому вигляді та іншу інформацію, передбачену Правилами надання банками України інформації споживачу про сукупну вартість кредиту.

Таким чином, зміст кредитного договору передбачає повну інформацію про умови кредитування і сукупну вартість кредиту. Оскільки факт підписання кредитного договору сторонами не оспорюється, то суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_4

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що 29 травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», і ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредиту у розмірі 60 000 дол. США 00 на строк до 29 травня 2028 року, а позичальник зобов'язалася повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом і виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, встановлені договором. Кредитні кошти надані позичальнику для розрахунку за договором купівлі-продажу квартири.

Згідно з пунктом 1.2 кредитного договору кредит надається банком у готівковій формі через касу банку або у безготівковій формі на підставі заяви позичальника з метою подальшої конвертації суми отриманого кредиту у національну валюту і внесення коштів на користь продавця квартири.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» і ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за кредитним договором від 29 травня 2008 року.

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» і ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого до ПАТ «Альфа-Банк» перейшло право вимоги за кредитним договором від 29 травня 2008 року.

Отже, згідно з положеннями статей 512, 514 ЦК України новим кредитором за кредитним договором від 29 травня 2008 року стало ПАТ «Альфа-Банк».

У додатку № 1 до кредитного договору від 29 травня 2008 року, підписаного сторонами, зазначено: розмір кредиту, форму видачі кредиту, максимальний термін кредитування, процентна ставка за користування кредитом, розмір додаткових комісій і витрат, орієнтовна сукупна вартість кредиту та інша інформації щодо банківського продукту «Кредит на купівлю житлової нерухомості на вторинному ринку».

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 25 липня 2016 року підпис у додатку № 1 до кредитного договору від 29 травня 2008 року виконано не ОСОБА_4, іншою особою.

Вказуючи на відсутність у кредитному договорі від 29 травня 2008 року детального розпису загальної вартості кредиту, що суперечить вимогам частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач просила суд визнати цей договір недійсним.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Установивши, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконувала його умови, банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу, суди правильно застосували положення статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 626-628 ЦК України та дійшли вірного висновку про безпідставність позовних вимог та відсутність підстав для визнання кредитного договору від 29 травня 2008 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», і ОСОБА_4, недійсним.

Такі висновки судів попередніх інстанції також узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15 з подібними правовідносинами.

При цьому, судами встановлено, що умовами кредитного договору, зокрема у пункті 10, визначено, що підпис позичальника на цьому договорі є письмовим підтвердженням отримання свого примірнику договору та ознайомлення його у письмовій формі з інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів і предметів сукупних послуг, а також іншої інформації надання якої вимагає чинне законодавство. Підпис позичальника на договорі є також письмовим підтвердженням того, що позичальник у письмовій формі ознайомлений з умовами кредитування, які йому роз'ясненні та зрозумілі.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не було надано належної оцінки оспорюваному кредитному договору, який є несправедливим, оскільки банк не проінформував позичальника про всі істотні умови договору, є безпідставними, суперечать наявним у справі доказам та спростовуються встановленими судами обставинами.

Також судами відповідно до вимог статті 212 ЦПК України 2004 року надана належна оцінка поданих сторонами доказам, що відображено в оскаржуваних судових рішеннях, зокрема, змісту оспорюваного договору і висновку судової почеркознавчої експертизи від 25 липня 2016 року та правильно зазначено, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, з урахуванням наведених вище мотивів.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк