АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1062/18Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 5 Хорошун О.А. Доповідач в апеляційній інстанції Василенко Л.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2018 року Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів цивільної палати:

головуючого Василенко Л.І.

суддів: Бородійчука В.Г., Фетісової Т.Л.

секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у судовому засіданні в місті Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 31 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про припинення права власності, :

в с т а н о в и в :

06 січня 2017 року ОСОБА_4 звернувся в суду з позовом до ОСОБА_3 про припинення права власності.

Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що 22 жовтня 1994 року він уклав шлюб з відповідачем, який рішенням Канівського міськрайонного суду від 19 грудня 2016 року розірвано. Він є власником квартири АДРЕСА_1.

Право власності на квартиру було набуте шляхом приватизації частини квартири, спадкування та купівлі-продажу, а тому дана квартира є його приватною власністю, яка набута до шлюбу.

У період шлюбу ним було придбано частку в даній квартирі за договором купівлі-продажу в розмірі 1/25 частини квартири, а тому вважає, що лише дана частина квартири є спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає поділу. Крім того, позивач та відповідач не є членами однієї сім'ї, не проживають спільно та не ведуть спільного господарства, оскільки шлюб між ними розірвано.

Зазначав, що він володіє часткою в спільній з відповідачем квартирі, яка складає більш ніж 90 відсотків від вартості цього майна, тобто частка якого становить 17/18 від всієї вартості квартири, яка знаходиться в АДРЕСА_2.

Відповідач має право на 1/18 частину квартири, яка складає менш ніж 1 % від вартості квартири. За таких обставин, частка відповідача у праві спільної власності на квартиру є не значною, розмір частки відповідача як співвласника квартири, не дає можливості виділити їй в натурі приміщення (кімнату) для володіння та користування, оскільки становить менший розмір ніж площа будь-якого із приміщень квартири.

З наведених вище обставин випливає, що квартиру, яка знаходиться в АДРЕСА_2, не можливо ні поділити в натурі між співвласниками, ні виділити частку у спільному майні одному із співвласників, ні встановити порядок користування між співвласниками, оскільки частка відповідача є незначною.

Просив винести рішення, яким визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по 1/2 частці від 1/9 частки квартири АДРЕСА_3, яка набута в період шлюбу та припинити право спільної часткової власності за ОСОБА_3 на 1/18 частку в квартирі АДРЕСА_3.

Згідно заяви від 27 січня 2017 року, ОСОБА_3 позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення та просить розглядати справу у її відсутність (а.с. 43).

В уточненій позовній заяві від 21 січня 2017 року, ОСОБА_4 просив визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по 1/2 частці від 2/10 частки квартири АДРЕСА_3, яка набута в період шлюбу та припинити право спільної часткової власності за ОСОБА_3 на 1/10 частку в квартирі АДРЕСА_3 та визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_3 в цілому.

В уточненій позовній заяві ОСОБА_4 від 27 січня 2017 року вказував, що у відповідності до ч.1 ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам та членам його сім'ї.

Відповідач має право на 1/10 частину квартири, яка складає менше ніж 1% від вартості квартири, а саме ОСОБА_3, може належить на праві спільної часткової власності 1/10 частки квартири, тому припинення за рішенням суду прав відповідача на частку у спільному майні, яким є спірна квартира не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам її сім'ї.

Оскільки суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, тому просив суд призначити ухвалою суду експертизу з метою визначення ринкової вартості часток в нерухомому майні.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 31 січня 2017 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по 1/2 частці від 2/10 частки квартири АДРЕСА_3, яка набута в період шлюбу.

Припинено право спільної часткової власності за ОСОБА_3 на 1/10 частку в квартирі АДРЕСА_3.

Визнано за ОСОБА_4 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 в цілому.

Рішення суду мотивоване тим, що частка, що належить відповідачу ОСОБА_3 на праві власності є незначною, не можливий ні її поділ в натурі між співвласниками, ні виділ частки у спільному майні співвласникам, ні встановлення порядку її користуванням між співвласниками, більш того вартість частки відповідача є незначною, а тому припинення за рішенням суду прав відповідача на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.

В апеляційній скарзі, поданій 24 травня 2018 року, ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції, як постановлене з порушенням норм процесуального права та при неправильному застосуванні норм матеріального права, при неповному з'ясуванні обставин по справі, скасувати в частині припинення права спільної часткової власності за ОСОБА_3 на 1/10 частку в квартирі АДРЕСА_4 та визнання за ОСОБА_4 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_4 в цілому та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Вирішити питання про відшкодування судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Ухваленим рішенням суду їй завдано істотної шкоди, грубо порушено її конституційне право на житло, оскільки вона є співвласником 1/10 частини квартири та іншого житла вона не має.

Крім цього, ухвалюючи рішення суд просто позбавив відповідача права власності на 1/10 квартири, не стягнувши на його користь компенсацію всупереч вимог статей 364 - 365 ЦК України.

Зазначала, що в первісному позові позивач просив позбавити відповідача права власності на 1/18 частки квартири. Відповідач цей позов визнала 27 січня 2017 року та просила справу розглядати без її участі. Після чого відповідач подав уточнену позовну заяву, в якій просить припинити права власності відповідача на 1/10 квартири та визнати за ним право власності на квартиру в цілому. Про фактичне збільшення позовних вимог відповідачу невідомо, оскільки в суд вона більше не з'являлась. Копію уточнених позовних вимог відповідач не отримувала.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до вимог статті 361 ЦПК України, на адресу зазначену позивачем у позовній заяві при зверненні до суду з позовом, двічі направляв останньому ухвалу про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги.

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_4, у спосіб визначений статтею 131 ЦПК України, не повідомляв суд про зміну свого місця проживання або місцезнаходження під час провадження справи.

Про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи про її розгляд, але без виклику сторін ОСОБА_4 повідомлений через оголошення на офіційному веб-сайті апеляційного суду Черкаської області.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Черкаської області.

Згідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами першою, другою, п'ятою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає даним вимогам закону.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02 грудня 2009 року №459, ОСОБА_4 належить 6/10 квартири АДРЕСА_1. В примітках свідоцтва зазначено, що дане свідоцтво видане взамін свідоцтва про право власності №1709 від 17 червня 1994 року, свідоцтва про право на спадщину від 25 червня 2008 року та свідоцтва про право на спадщину від 19 серпня 2009 року (а.с.37-38).

Згідно договору купівлі-продажу частки квартири від 19 січня 2010 року ОСОБА_3 належить 2/10 квартири АДРЕСА_1 (а.с.39-42).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта № 73995170 від 25 листопада 2016 року, на підставі свідоцтва про право на спадщину, 1-3793 від 19 листопада 2012 року, договору купівлі-продажу, 1-141, 19 січня 2010 року, свідоцтва про право власності НОМЕР_1, 02 грудня 1009 року ОСОБА_4 належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 16).

Право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 підтверджується також копією технічного паспорту №44/2740 (а.с.34-36).

Згідно рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 19 грудня 2016 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, укладений 22 жовтня 1994 року, розірвано (а.с. 23).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Судом встановлено, що 2/10 частини квартири АДРЕСА_1 були придбані позивачем згідно договору-купівлі продажу від 19 січня 2010 року в період перебування позивача та відповідача у шлюбі, а тому суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що саме 2/10 частини вказаної квартири є спільною сумісною власністю подружжя.

Висновки суду першої інстанції в цій частині не оскаржується.

Згідно частин 1, 2 статті 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (ч. 4 ст. 71 СК України).

У разі недосягнення такої згоди між подружжям може застосовуватися ст. 365 ЦК України за наявності для цього відповідних підстав і суд може присудити одному з подружжя річ у натурі, а іншому - грошову компенсацію з підстав, передбачених цією статтею.

Відповідно до вимог частини 1 статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, відповідно до пункту 4 частини 1 статті 365 ЦК України право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною, і саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

За положенням частинами 1, 2 статті 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

За положеннями ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

Загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України), спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати також інтереси обох сторін та встановлювати: чи дійсно є неможливим виділ частки в натурі; чи допускається такий виділ згідно із законодавством; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на усе спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар тощо.

Разом з тим положення статті 365 ЦК України регулюють випадки припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою позивача - співвласника майна, який домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів у справі, та визначають умови такого виділу. Виплата компенсації у цьому випадку допускається за наявності умов, визначених пунктами 1 - 4 частини першої зазначеної статті, та за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до правової позиції ВС України, викладеній 05 липня 2017 року при розгляді справи N 6-2405цс16, положення статті 364 ЦК України у поєднанні із частиною 4 статті 71 СК України застосовуються до правовідносин щодо вимоги співвласника частки у майні, що знаходиться у спільній частковій власності, про отримання компенсації вартості своєї частки, у зв'язку з неможливістю виділення її в натурі.

Разом з тим норми статті 365 ЦК України у поєднанні з частинами 4, 5 статті 71 СК України застосовуються до правовідносин щодо вимоги одного зі співвласників, у тому числі одного з подружжя, про припинення частки іншого співласника у спільному майні шляхом виплати йому компенсації вартості такої частки.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно встановив, що частка ОСОБА_3 у спільній власності на квартиру є незначною, дану частку не можна виділити в натурі і спільне володіння та користування жилим приміщенням є неможливим.

Однак, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що подаючи позов ОСОБА_4 не надав доказів попереднього внесення ним вартості частки відповідача на депозитний рахунок суду. Крім того, подаючи уточнену позовну заяву він просив суд призначити ухвалою судову експертизу, з метою визначення ринкової вартості часток в нерухомому майні з метою внесення в подальшому вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, проте дане клопотання не було розглянуто судом.

Таким чином суд, всупереч положенням статті 365 ЦК України зазначив, що вартість частки відповідача є незначною, а тому припинення за рішенням суду прав відповідача на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача без вказівки на виплату будь-якої компенсації за частку квартири та взагалі не з'ясовувалось питання, чи має ОСОБА_3 інше житло, тому суд дійшов передчасного висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 подавала заяву про визнання позовних вимог та просила слухати справу за її відсутності, разом з тим суд прийняв уточнену позовну заяву та не направляв її відповідачу, а в рішенні зазначив, що саме уточнений позов визнає відповідач.

Положення статті 321 ЦК України визначають, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частина 2 вказаної статті передбачає, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у частині 1 статті 4 ЦПК України.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з вищевикладеного та беручи до уваги усі наявні у справі докази в їх сукупності, надавши їм належну оцінку, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не виконані вимоги, передбачені статтею 365 ЦК України, щодо попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а судом не перевірено чи таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, тому відсутні підстави для припинення права власності на частку у спільному майні та, відповідно, у визнані за позивачем права приватної власності на спірну квартиру в цілому.

Таким чином наведені у апеляційній скарзі доводи є обґрунтованими.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в оскаржуваній частині, а саме в частині припинення права спільної часткової власності за ОСОБА_3 на 1/10 частину спірної квартири та визнання за позивачем права приватної власності на дану квартиру в цілому, з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі відмови у задоволенні позову - на позивача. При таких обставинах судовий збір за подання апеляційної скарги необхідно стягнути з позивача в розмірі 1057 грн. на користь ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Черкаської області,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 31 січня 2017 року, в частині припинення права спільної часткової власності за ОСОБА_3 на 1/10 частку в квартирі АДРЕСА_3 та визнання за ОСОБА_4 права приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 в цілому, скасувати.

У задоволенні позову в цій частині відмовити.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 31 січня 2017 року в іншій частині залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 1057,50 грн. судових витрат на користь ОСОБА_3.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення в порядку та умов визначених ЦПК України.

Текст постанови складено 13 вересня 2018 року.

Головуючий Л.І. Василенко

Судді: В.Г. Бородійчук

Т.Л. Фетісова