ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2018 року м. Суми

Справа №2-3838/2002

Номер провадження 22-ц/788/1469/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Хвостика С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В. І.,

у присутності :

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

представника Ковпаківського ВДВС міста Суми ГТУЮ в Сумській області - Рожкової І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Ковпаківського районного суду м.Суми від 11 липня 2018 року, ухвалену під головуванням судді Корольової Г.Ю. у м.Суми

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про відстрочення виконання рішення у цивільній справі № 2-3838/2002 - стягувач - ОСОБА_4, зацікавлена особа - державний виконавець Ковпаківського відділу державної виконавчої служби у м.Суми Головного територіального управління юстиції у Сумській області Рожкова Ірина Василівна ,-

в с т а н о в и в :

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду із заявою про відстрочення виконання рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 2 грудня 2002 року, яким стягнуто з нього на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 по 1/4 частині з усіх видів його доходу, але не менше 1/2 частини неоподатковуваного мінімуму доходів громадян щомісячно до повноліття дитини.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є інвалідом 2-ї групи, отримує пенсію по інвалідності, як учасник бойових дій. Має дуже поганий стан здоров'я, хворіє на ряд тяжких захворювань, продовжує лікування, що ставить його у дуже тяжке майнове становище. Тому просив відстрочити виконання рішення суду на 180 днів, починаючи з 21 травня 2018 року.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м.Суми від 11 липня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відстрочення судового рішення було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову з підстав порушення судом норм процесуального права.

При цьому зазначає, що судом при винесенні ухвали не були враховано, що заявник є пенсіонером по інвалідності, як учасник бойових дій, має другу групу інвалідності, існує на призначену та виплачувану державну пенсію і за станом здоров'я не має можливості працювати і отримувати додатковий дохід. На даний час з його пенсії за постановою державного виконавця утримується 50% щомісячно, що ставить його у дуже скрутне матеріальне становище.

Колегія суддів заслухавши суддю - доповідача, думку представника апелянта, яка підтримала доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги представника ВДВС у м.Суми, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав:

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 2 грудня 2002 року було стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 по 1/4 частині з усіх видів його доходу, але не менше 1/2 частини неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, щомісячно до повноліття дитини. Аліменти стягнуто на користь ОСОБА_4, починаючи стягнення з 12.11.2002 року (а.с.13).

Рішення суду набрало законної сили і звернуто до виконання і перебуває на виконанні у Ковпаківському ВДВС м.Суми ГТУЮ у Сумській області.

ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина не сплачував і за період з 12.11.2002 року по 28.08.2018 року утворилась заборгованість у загальній сумі 86002 грн. 44 коп. (а.с.125-128).

Боржник є інвалідом 2-ї групи має ряд тяжких захворювань і тривалий час перебуває на лікуванні у лікувальних закладах і дана обставина підтверджується копією посвідчення та довідками про стан його здоров'я (а.с.25,71, 72, 101-109).

Місцевий суд, відмовляючи в задоволенні заяви про відстрочку виконання рішення суду виходив з того, що відсутні підстави для задоволення такої заяви.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду, виходячи з наступного:

Так, згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових і службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1, 4 ст.435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця ( у випадках, встановлених законом) - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Частиною 4 цієї статті встановлено, що вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникнення спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для задоволення заяви про відстрочку виконання рішення місцевого суду, оскільки, як вже було встановлено рішення, про відстрочку якого просить заявник, було ухвалене ще 2 грудня 2002 року.

У своїй заяві ОСОБА_1 наполягає на тому, що йому не було відомо про наявність такого рішення та про стягнення з нього аліментів на утримання дитини, в той же час, з матеріалів справи вбачається, що останній 25.12.2012 року отримав копію даного рішення, але, незважаючи на свою обізнаність про існування такого рішення та про наявність у ВДВС виконавчого провадження про стягнення з нього в примусовому порядку аліментів на утримання дитини, він не приступив до його виконання і не погасив прострочену заборгованість з аліментів та не приступив до сплати щомісячних сум аліментів (а.с.19).

Також колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що заявник обґрунтовує свою заяву тим, що за станом свого здоров'я він немає можливість сплачувати аліменти, оскільки вимушений нести значні витрати на своє лікування, але на підтвердження цих обставин ним надано суду медичні довідки лише за 2018 рік та копію посвідчення інваліда 2- ї групи, яке видане йому 1 березня 2018 року і дана обставина свідчить про те, що він мав можливість сплачувати аліменти протягом усього часу виконання рішення суду, починаючи з 2002 року, а отже ще до погіршення стану свого здоров'я.

Крім того, з матеріалів справи та пояснень представника апелянта вбачається, що він ухиляється від сплати аліментів ще і з тих причин, що не визнає себе батьком сина позивачки і у 2012-2013 роках оспорював у судах своє батьківство, але в задоволенні його вимог було відмовлено. Таким чином, на даний час відсутні підстави для звільнення його від сплати аліментів або для відстрочення виконання рішення суду ухваленого понад 16 років тому.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта про відсутність належного обґрунтування рішення місцевого суду, оскільки Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни постановленого судового рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ковпаківського районного суду м.Суми від 11 липня 2018 року у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складене 17 вересня 2018 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

С. Г. Хвостик