Справа №487/4224/17 11.09.2018
Провадження №22-ц/784/1041/18
Єдиний унікальний номер судової справи № 487/4224/17
Провадження № 22-ц/784/1041/18
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 вересня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської

області у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Яценко Л.В.,

за участю позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Варфоломєєвої Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 квітня 2018 року, яке ухвалено головуючим суддею Кузьменком В.В. у приміщенні цього ж суду, вступна та резолютивна частина якого проголошено о 15 год.19 хв., дата складання повного тексту невідома, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (далі - ДП «АМПУ») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А :

11 серпня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ДП «АМПУ» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що з 13 червня 2013 року він обіймав посаду головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення у Миколаївській філії ДП «АМПУ». 06 лютого 2017 року він був попереджений про скорочення посади головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення та про наступне вивільнення з 06 квітня 2017 року. Одночасно з попередженням про вивільнення його було ознайомлено з переліком наявних посад у філіях ДП «АМПУ».

Наказом №339/о від 21 липня 2017 року його звільнено з займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП за скороченням штату.

Крім того, він є членом профспілкового комітету, а останній згоду на його звільнення не надавав, тому, вважає, що його звільнення відбулось з порушенням вимог ст.43 КЗпП.

Також у позові зазначає про те, що відповідач не звернувся до профспілкового комітету задля запобігання звільненню, не надав всі вакантні посади з дня попередження про звільнення та до самого звільнення, а надав лише посади, які були вакантні на момент повідомлення про звільнення, хоча на підприємстві в цей час відбувалися звільнення та переведення працівників внаслідок чого утворювалися вакантні посади.

Посилаючись на вищезазначені обставини, позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" від 21.07.2017 року №339/о про звільнення ОСОБА_2 з посади головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"; поновити ОСОБА_2 на посаді головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"; стягнути з ДП "Адміністрації морських портів України", в особі Миколаївської філії ДП "Адміністрації морських портів України" (Адміністрація Миколаївського морського порту) на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 квітня 2018 року, додатковим рішення цього суду від 15 червня 2018 року та ухвалою суду про виправлення описки від 15 червня 2018 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" від 21.07.2017 року №339/о про звільнення ОСОБА_2 з посади головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України".

Поновлено ОСОБА_2 на посаді головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України".

Стягнуто з ДП "Адміністрації морських портів України» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 247 841 грн.28 коп., в дохід держави 4240 грн.41 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ДП «АМПУ» посилаючись на те, що рішення суду прийнято з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, не доведено обставини справи, що мають значення для справи, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача посилаючись на законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції просила залишити апеляційну скаргу без задоволення , а рішення суду без змін.

У суді апеляційної інстанції представник відповідача апеляційну скаргу підтримала, просила про її задоволення.

Позивач апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача апеляційну скаргу підтримала, просила про її задоволення.

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, нова редакція якого набрала чинності 15 грудня 2017 року, справи у судах апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому діючою редакцією ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача та позивача, перевіривши правильність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За приписами ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, обґрунтовано виходив із того, що звільнення позивача було проведено з порушенням норм трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що з 13 червня 2013 року ОСОБА_2 працював на посаді головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення у Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів України» ( а.с.60).

Наказом т.в.о. начальника Адміністрація Миколаївського морського порту №107 від 03 лютого 2017 року скорочено із штатного розпису одну одиницю головного технолога виробничого комплексу технологічного забезпечення з 03 квітня 2017 року (а.с. 97-98).

06 лютого 2017 року позивачеві повідомлено про скорочення займаної ним посади та запропоновано підписати попередження про наступне вивільнення та ознайомлення запропоновані вакантні посади у філіях ДП «АМПУ» ( а.с.18-23).

Проте, останній відмовився від підпису попередження про вивільнення та з наданими йому пропозиціями, про що складено відповідний акт ( а.с.17).

Згідно наказу №339/о від 21 липня 2017 року його звільнено на підставі вищевказаного наказу « Про скорочення із штатного розпису», у зв'язку зі скороченням штату п.1 ст.40 КЗпП України ( а.с.12).

За змістом п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч.2 ст.40 КЗпП України).

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов'язок надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з'явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення.

Із тексту службової записки від 01 листопада 2017 року вбачається, що у період з 03 березня по 24 липня 2017 року була вакантна посада заступника начальника інженерної служби( а.с.77).

Належних та допустимих доказів того, що вказана посада пропонувалася позивачеві відповідач до суду не надав.

Не надано також і доказів того, що ця посада не могла бути запропонована позивачеві, оскільки рівень його освіти, кваліфікація, стаж не відповідають займаній посаді.

Доказів, які б належним чином підтверджували факт надання позивачу пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії з часу попередження до моменту звільнення (21 липня 2017 року) матеріали справи не містять.

За такого, суд вірно виходив з того, що відповідачем не виконано обов'язок, передбачений ст. 49-2 КЗпП України.

Колегія суддів не може погодитись з доводами відповідача щодо дотримання ним положень ст. 49-2 КЗпП України, на підтвердження яких відповідачем було надано списки вакансій складені станом на 30 січня 2017 року по всім філіям підприємства, оскільки на підприємстві з січня 2017 року відбувалося масове скорочення посад, попередження про звільнення позивачеві вручалося 06 лютого 2017 року, а тому виникають сумніви щодо їх актуальності. Більш того, акт від 06 лютого 2017 року не містять посилань на конкретний список вакансій, його реквізити, з яким відповідач мав намір ознайомити позивача.

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 та пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (частина перша ст. 43 КЗпП України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач є членом професійної спілки працівників морського транспорту Миколаївського морського торговельного порту.

Відповідно до витягу з протоколу №7/107 від 20 червня 2017 року засідання профкому профспілка відмовила ДП «АМПУ» у наданні згоди на звільнення позивача. Таке рішення мотивоване порушенням вимог ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», п. 4.1.1 Колективного договору на 2013-2018 року, порушенням порядку здійснення скорочення чисельності та штату працівників, фактична відсутність змін в організації виробництва і праці, невиконання ч.2 ст.40, ст. 49-2 КЗпП України, оскільки роботодавець не запропонував позивачеві наявні вакансії на підприємстві в цілому, не враховано переважне право на залишення його на роботі, як працівника з високою кваліфікацією та продуктивністю праці. Крім цього, після закінчення строку попередження про звільнення. Фактичного звільнення не відбулося і позивач продовжив роботу на цій самій посаді, що свідчить про відмову адміністрації від його звільнення та продовження дії договору на невизначений строк ( а.с.25-28).

Отже, рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення позивача, є обґрунтованим у розумінні ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки містить посилання на неврахування власником суттєвих фактичних обставин та деталізоване правове обґрунтування незаконності звільнення.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_2 відбулося з порушенням закону, а тому відповідно до ст. 235 КЗпП України вірно поновив позивача на роботі та стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи відповідача про те, що відмова профспілки надати згоду на звільнення позивача належним чином не аргументована та не містить посилань на правове обґрунтування незаконного звільнення працівника, оскільки вони спростовуються витягом з протоколу засідання профкому від 20 червня 2017 року, яке є аргументованим, містить посилання на неврахування власником суттєвих фактичних обставин та деталізоване правове обґрунтування незаконності звільнення, що відповідає положенням ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають та й їх не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишити без задоволення.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у випадку та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М.Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

Повний текст постанови складено 12 вересня 2018 року.