Справа № 463/116/18
Провадження № 2/463/957/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді Нора Н.В.

при секретарі - Кисиличин М.В.

з участю позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третьої особи Органу опіки та піклування Миколаївської районної державної адміністрації про надання дозволу на виїзд за кордон без згоди батька, суд -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до відповідача про надання дозволу на виїзд за кордон без згоди батька.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 06.10.2017р. шлюб між нею та відповідачем розірвано. Від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо. Відповідач безпідставно ухиляється від надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини із нею за кордон, у зв'язку з чим отримати від нього нотаріально посвідчену згоду на виїзд дочки за кордон є неможливим. Для розширення світогляду дитини, відпочинку на березі моря, покращення духовного та інтелектуального розвитку як особистості, має намір відвідати разом з дитиною свою матір, бабусю ОСОБА_4 у державі Ізраїль. Однак, відповідач відмовляється надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини з України. Позиція батька шкодить інтересам дочки та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості, вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. В судовому засіданні позивач позов підтримала із аналогічних викладених у позовній заяві підстав. Просить такий зодоволити.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечив, пояснив що позивач має намір змінити місце проживання дитини, а саме виїхати на постійне місце проживання разом із дитиною до країни Ізраїль, де проживає мати позивача. Вважає, що позивач позбавляє свою дитину права на сімейні зв'язки, спілкування із батьком. Тому просить відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечив, вважає, що наявні підстави вважати, що позивач бажає виїхати на простійне місце проживання за кордон разом із дитиною до своєї мами, що постійно проживає у державі Ізраїль. Тому дані обставини просять врахувати при прийнятті рішення та відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, клопотанням до суду від 13.03.2018р. просить розглядати справу у його відсутності, у вирішенні спору покладається на розгляд суду. З врахуванням зібраних доказів, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представника цієї установи.

Оглянувши матеріали справи, заслухавши думку учасників процесу, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Судом встановлено, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 06.10.2017р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. (а.с. 9) Від шлюбу мають неповнолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 7), дитина проживає разом з матір'ю, позивачем по справі.

Згідно розпорядження №213 від 05.05.2017р. Миколаївської районної Державної адміністрації ОСОБА_2 надано дозвіл брати участь у вихованні дитини, зустрічатись, спілкуватись з дочкою у визначені дні. (а.с. 10)

Згідно п. 2 ст. 150 СК України на батьків покладено обов'язок піклуватися про здоров'я дитини та забезпечувати її всебічний розвиток.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Таким чином, в пункті 4 Правил зазначається про конкретну державу прямування та конкретний період часу перебування у цій державі, тобто йдеться про разову поїздку. При цьому згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. За цих обставин, суд приходить до висновку, що чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Приймається до уваги те, що встановленим є неодноразові звернення до відповідача з проханнями про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Однак відповідач такої згоди не дав. На думку суду, лише наявність неприязних відносин з позивачем, як колишньою дружиною, є підставою для відмови у наданні згоди на тимчасові виїзди дитини за кордон. Інших вагомих доказів відмови відповідач суду не представив і такі не здобуто при розгляді справи по суті.

Разом із тим, суд виходить із презумпції правомірної поведінки особи, й, ухвалюючи рішення у справі, не може ґрунтуватися на припущеннях вчинення протиправних дій позивачем у майбутньому. Тим більше, що жодних фактичних даних в підтвердження намірів позивача змінити місце проживання дитини суду не надано. Не може бути визнано підтвердженням таких намірів виїзд дитини до бабусі за кордон для відпочинку на березі моря.

Крім того, суд не надає віри поясненням свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, про те що позивачем в минулому обговорювалась можливість виїхати на постійне місце проживання разом із дитиною до бабусі в Ізраїль, які являються матір'ю та сестрою відповідача, а отже заінтересованою стороною у вирішення даного спору, як такі що спрямовані на уникнення відповідачем надання дозволу на виїзд дитини з України на поїздку до бабусі та відпочинок на морі.

При цьому судом позивачу було роз'яснено тимчасовий характер дозволу на виїзд дитини за кордон, надання якого вона просить у позовній заяві, а також правові наслідки його порушення згідно чинного законодавства України та міжнародно-правових актів, стороною яких є наша держава. Позивач пояснила, що вона жодним чином не має наміру виїжджати з дитиною на постійне місце проживання за кордон, усвідомлює тимчасовий характер дозволу на виїзд дочки за кордон, що порушення обов'язку повернення дитини до України відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року кваліфікується як викрадення дитини із відповідними правовими наслідками у вигляді застосування міжнародно-правих засобів повернення дитини до місця її постійного проживання.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Таким чином, перешкод для виїзду дитини за кордон у супроводі мами в судовому засіданні не встановлено, а цілі виїзду за кордон з метою відпочинку та можливості побачитись з бабусею, а також забезпечення можливості вивчення іноземної мови у відповідному мовному середовищі відповідають меті забезпечення всебічного та гармонійного розвитку дитини.

Вирішуючи спір, суд приймає до уваги, що у відповідності до ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право покинути будь-яку країну, включаючи й свою власну, і повертатися у свою країну. Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Оскільки перешкод для виїзду дитини за кордон у супроводі мами в судовому засіданні не встановлено, та приймаючи до уваги, що цілі виїзду за кордон відповідають меті забезпечення всебічного та гармонійного розвитку дитини, а їх батько не дає згоду на виїзд дочки за кордон, чим порушує її конституційні права на свободу пересування, також враховуючи інтереси дитини, суд вважає за необхідне надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька в Державу Ізраїль, із матір'ю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2., з метою відпочинку в період з 1 червня 2018 року по 31 серпня 2018 року.

При цьому, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати по справі в розмірі 704,80 гривень.

Керуючись ст.ст. 2, 81, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274 ЦПК України, ст. 313 ЦК України, ст.ст. 141, 155 СК України, Законом України «Про охорону дитинства», ст. 33 Конституції України, суд -

в и р і ш и в:

Позов - задовольнити.

Надати дозвіл на виїзд з України за кордон в Державу Ізраїль, місто Нетанія малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1., із матір'ю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2., з метою відпочинку в період з 1 червня 2018 року по 31 серпня 2018 року без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 704,80 грн. сплаченого судового збору.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Апеляційного суду Львівської області або через місцевий суд до Апеляційного суду Львівської області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Нор Н. В.