АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2018 року м. Кривий Ріг

справа № 215/1204/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Євтодій К.С.,

сторони:

позивач: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач: ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 14 березня 2018 року, яке постановлено суддею Науменко Я.О. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 22 березня 2018 року-

В С Т А Н О В И В:

В березні 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 25.03.2007 р. між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №SAMDN9685 про відкриття картрахунку і обслуговування, а також додаткові угоди №1 та №2 до нього, відповідно до яких позивач надав відповідачу пакет послуг, для чого відкрито картковий рахунок і видано платіжну картку на умовах «АвтоРозстрочка» у гривнях строком на два роки (а.с.5-6). У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором виникла заборгованість, яка станом на 30.11.2016 року, в загальному розмірі, склала 1302881,23 грн., й яку в добровільному порядку відповідач не сплатив.

За таких обставин, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 106000 грн., яка складається із: 79695,22 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 26304,78 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 14 березня 2018 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, недоведеність висновків суду обставинам справи. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував, що відповідач по справі жодного разу не сплатив передбачений договором щомісячний платіж, а 21.01.2009 року взагалі припинив виконувати зобов'язання щодо щомісячних платежів.

Крім того представник позивача посилається на вірність розрахунку заборгованості за кредитним договором.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» - Бродька А.І., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, відповідача ОСОБА_1, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення по справі, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 25.03.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір №SAMDN9685 про відкриття картрахунку і обслуговування, а також додаткові угоди №1 та №2 до нього, відповідно до яких позивач надав відповідачу пакет послуг, для чого відкрито картковий рахунок і видано платіжну картку на умовах «АвтоРозстрочка» у гривнях строком на два роки (а.с.5-6).

Згідно з п. 1.1 Додаткової угоди №1 відповідач (клієнт) накопичує перший внесок (аванс) на суму 15706 грн., у строк до 30 березня 2007 р., згідно з графіком накопичення для придбання автомобіля, вартість якого на момент підписання даної додаткової угоди складає 157055 грн.. Клієнт зобов'язується вносити на платіжну картку щомісячно рівними частками грошові кошти не пізніше строків і у розмірах, вказаних у графіку накопичення: з «25» по «30» березня 2007 р. (а.с.6, зворот).

Додатковою угодою №2 передбачено, що позивач (Банк) надає відповідачу (клієнту) кредитний ліміт «Торговий фіксований» у сумі 161328,95 грн. на строк до 24.03.2014 року включно у вигляді не відновлювальної кредитної лінії на наступні цілі: 141349 грн. на придбання автомобіля (згідно з п.6 даної угоди), винагороди за надання фінансового інструменту, яка оплачується одноразово в момент надання кредитного ліміту у розмірі 11307,92 грн., оплату за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна у розмірі 34 грн., а також 8638,02 грн. на оплату страхових платежів на строк до 23.03.2008 року і в наступному щорічно збільшувати кредитний ліміт на суму оплати чергових страхових платежів, у випадках і порядку, передбачених п.п. 15.2, 17.7 даної угоди.

Відповідно до п. 1.2 додаткової угоди №2 погашення заборгованості відбувається у наступному порядку: щомісячно період сплати, за який приймається період з «01» по «20» число кожного місяця клієнт (відповідач) повинен вносити на картрахунок грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 3468,57 грн. для погашення заборгованості по даній угоді, яка складається із заборгованості по кредитному ліміту, відсоткам, винагороди, комісії.

Пунктом 3 додаткової угоди №2 визначено максимальний розмір вимог, які забезпечуються заставою по цій угоді, складає 157055 грн. У пункті 4 даної угоди визначені вимоги, які також забезпечують вимоги Банку щодо відшкодування визначених витрат та збитків.

Відповідно до п.6 додаткової угоди №2 в забезпечення виконання клієнтом зобов'язань по даній угоді останній надав у заставу автомобіль Honda, рік випуску 2006, тип ТЗ: седан-В, заставною вартістю 157055 грн., що належить відповідачу на праві власності (а.с.7-9).

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо погашення боргу за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 30.11.2016 року складає 1302881 грн. 23 коп., в тому числі: 79695 грн. 22 коп. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 361792 грн. 01 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 35231 грн.56 коп. - заборгованість по комісії та 826162 грн. 44 коп. - пені (розрахунок а.с. 4, 57-59).

Відповідно до п.16.6 Додаткової угоди №2 банк має право стягнути кредитний ліміт до настання дати, передбаченої п.1.1 даної угоди, в т.ч. шляхом стягнення на заставне майно, при настанні умов, передбачених п. 16.3.

Пунктами 16.16, 16.17 Додаткової угоди №2 передбачено, що банк з метою задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання строків виконання якого-небудь із зобов'язань, передбачених даною угодою, вони не будуть виконані. В разі порушення клієнтом зобов'язань по даній угоді (в тому числі зобов'язань по продовженню/укладенню нового договору згідно п. 17.7 дійсної додаткової угоди, в т.ч. при незгоді клієнта із запропонованою банком страховою компанією) банк має право вимагати дострокового виконання зобов'язань по сплаті кредитного ліміту, відсотків, комісій, винагород, а в разі невиконання - звернути стягнення на заставу.

Згідно з п. 16.20 Додаткової угоди №2 в разі звернення на предмет застави згідно з п.16.16, 16.17 банк має право задовольнити за рахунок предмету застави свої вимоги в повному обсязі, які визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи кредитний ліміт, відсотки; комісії і інші платежі; неустойку за порушення зобов'язань по даній угоді; відшкодування збитків; затрати на утримання і зберігання предмету застави; затрати на страхування предмету застави (якщо вони понесені банком); затрати, пов'язані з реєстрацією предмету застави і внесенням змін у Державний реєстр обтяжень рухомого майна; затрати, пов'язані зі зняттям предмету застави з обліку в органі державної реєстрації транспортних засобів; витрати, пов'язані з доставкою предмету застави до місця зберігання (при переході майна в заклад); неустойку (штраф, пеню) за порушення зобов'язань клієнта по даній угоді; винагороду за переоформлення предмету застави із закладу в заставу, а також затрати, понесені в зв'язку з пред'явленням вимоги по даній угоді і звернення стягнення на предмет застави.

Пунктом 16.23 Додаткової угоди №2 передбачено, що у випадках порушення клієнтом умов і строків погашення кредитного ліміту, передбачених угодою, банк має право вимагати від клієнта дострокового повернення кредитного ліміту і сплати відсотків за його використання у повному обсязі.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що реалізація позивачем заставного майна на суму 122850 грн., а також попередня сплата відповідачем кредиту та платежів за ним, свідчить про виконання відповідачем своїх зобов'язань.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язуються надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов'язку виконання зобов'язання, зокрема повинен достроково повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку.

В силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи не містять доказів в підтвердження того, що відповідач ОСОБА_1 виконав свої зобов'язання, відповідно до умов укладеного кредитного договору. Не надано таких доказів відповідачем й суду апеляційної інстанції.

Як вбачається із матеріалів справи, автомобіль, як предмет застави, було передано відповідачем в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк», про що свідчить акт від 31.07.2009 р. (а.с.61).

Зазначений автомобіль було реалізовано позивачем 04.02.2013 року за 122850 грн., що зокрема відображено в розширеному розрахунку заборгованості (а.с.44).

При цьому, як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, до моменту вилучення автомобіля відповідач частково погашав заборгованість за кредитом, сплативши за період з 31.07.2008 року по 28.07.2009 року заборгованість на загальну суму 83198 грн., що підтверджується банківськими виписками за період із 25.03.2007 р. по 30.11.2016 р. (а.с.42,43,44,45,46).

Із розрахунку заборгованості, наданого позивачем вбачається, що на момент реалізації автомобіля, як предмета застави, а саме 04.02.2013 року, відповідач мав заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі що становила 511321 грн. 28 коп.

04.02.2013 року позивачем, відповідно до умов п. 16.20 Додаткової угоди № 2, в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору, зараховано кошти від реалізації автомобіля відповідача в загальній сумі 122850 грн., що є меншою сумою загальної заборгованості за кредитним договором, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що реалізація позивачем заставного майна на суму 122850 грн., а також попередня сплата відповідачем кредиту та платежів за ним, свідчить про виконання відповідачем своїх зобов'язань.

Посилання суду першої інстанції в даному випадку на пункт 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року в якому роз'яснено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України) колегія суддів вважає безпідставним, оскільки позивач не звертався з вимогою про звернення стягнення на предмет застави, відповідач з власної ініціативи передав предмет застави для реалізації та погашення заборгованості за кредитним договором.

Отже, вказане підтверджує той факт, що у зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань за кредитним договором, з урахуванням спалених відповідачем платежів та з урахуванням зарахування грошових коштів від реалізації предмета застави, у останнього утворилась заборгованість в загальному розмірі 1582047,41 грн., яку позивач просив стягнути в розмірі 106000 грн., яка складається із 79695,22 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 26304,78 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом.

Колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 79695,22 грн. - заборгованості за кредитом (тілом кредиту), що буде відповідати вимогам ст.ст.526,530,310,612 ЦК України, однак, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 26304,78 грн. - заборгованості по комісії за користування кредитом, з огляду на наступне.

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Як вбачається з матеріалів справи, встановивши в Додатковій угоді №2 сплату комісії за обслуговування кредиту, банк зазначив, що сплаті підлягають винагороди і комісії, зазначені в п.п. 1.1, 28, 31, 39, а саме: за резервування грошових коштів в разі дострокового погашення кредитного ліміту, винагороди за проведення додаткового моніторингу в разі невиконання клієнтом умов щодо звернення до банку про надання інформації щодо заборгованості для здійснення останнього платежу. Зазначене є не що іншим як платежами, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, та з огляду на вищенаведене, є незаконними.

Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість по кредитному договору №SAMDN9685 від 25.03.2007 року, яка станом на 30.11.2016 року в загальному розмірі становить 79695 грн. 22 коп.

Відповідно до ч.2, ч.13 ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» пропорційно задоволених вимог підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3600 грн. (а.с.1, 114).

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381, 382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 14 березня 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договору №SAMDN9685 від 25.03.2007 року, яка станом на 30.11.2016 року в загальному розмірі становить 79695 грн. (сімдесят дев'ять тисяч шістсот дев'яноста п'ять) грн. 22 коп. та складається із заборгованості за кредитом (тілом кредиту).

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 3600 (три тисячі шістсот) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає.

Повний текст постанови складено 17 вересня 2018 року.

Головуючий:

Судді: