АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/3666/17Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л.
Провадження № 22-ц/789/686/18 Доповідач - Ткач З.Є.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2018 року м. Тернопіль

Колегія суддів суду апеляційної інстанції Тернопільської області в складі:

головуючого - Ткача З.Є.

суддів: Бершадська Г. В., Шевчук Г. М.,

з участю секретаря Сович Н.А.

з участю ОСОБА_1, адвоката ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/3666/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 квітня 2018 року, ухваленого суддею Дзюбич В.Л., повне рішення складено 07 травня 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ОСОБА_3, діючи через представника ОСОБА_5, пред'явила позов до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою та усунення перешкод у користуванні квартирою.

В обґрунтування вимог посилалась на те, що квартира АДРЕСА_1 знаходиться у спільній частковій власності ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 і кожному із них належить по 1/3 частини квартири.

Проте, квартира знаходиться у розпорядженні відповідачів, які не допускають її до даного помешкання. А тому вона немає можливості розпоряджатися своїм майном і перебувати у вищезгаданій квартирі.

У зв'язку з цим просила встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 у відповідності до часток кожної із сторін та усунути перешкоди у користуванні 1/3 частиною вказаної квартири.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 квітня 2018 року вирішено:

«Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_3 в користування житлову кімнату площею 6,4 кв.м.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_1, ОСОБА_4 у спільне користування житлову кімнату площею 8,8 кв.м. та житлову кімнату площею 17,6 кв.м.

Допоміжні приміщення: кухню площею 5,8 кв.м., ванну площею 2,8 кв.м., коридор площею 5,2 кв.м., балкон площею 0,8 кв.м. - залишити у спільному користуванні усіх співвласників.

Стягнути із ОСОБА_1, (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код: НОМЕР_1) в користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_2) 320 гривень сплаченого позивачем судового збору.

Стягнути із ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1, ) в користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_2) 320 гривень сплаченого позивачем судового збору.»

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 просять рішення суду скасувати і постановити нове, яким у позові ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на те, що суд вирішив справу з істотним порушенням норм процесуального права, що потягнуло за собою ухвалення незаконного рішення.

Вказали, що ухвалюючи рішення про встановлення порядку користування квартирою суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, заявлених адвокатом ОСОБА_5 15 березня 2016 року, безпідставно прийняв до розгляду додаткову заяву ОСОБА_5 від 06 липня 2018 року, в якій заявник просив виділити позивачці кімнату площею 6,4 кв. м.

Додаткова заява була подана з порушенням норм цивільного процесуального закону, а тому розглянута судом неправомірно.

Судом було порушено принцип диспозитивності.

Крім того, суд не дав належної оцінки тому, що згідно правовстановлюючих документів співвласниками спірної квартири є відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4, а також ОСОБА_3, проте, доказів того, що остання та позивачка ОСОБА_7 є одна і та ж особа, суду не було надано.

В судовому засіданні ОСОБА_1, яка також представляє інтереси ОСОБА_4, та адвокат ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримали і просили рішення суду скасувати із зазначених в ній підстав.

ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги не визнала і просила рішення суду першої інстанції залишити без зміни.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ч.1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно положень статей 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. (частини 1-3)

За змістом статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

У відповідності до вимог частини 1 статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Встановлено, що предметом спору є квартира АДРЕСА_1.

Спір виник між співвласниками з приводу користування даним житловим приміщенням.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що, позивач, як співвласник квартири, має рівні з відповідачами права користування спірним житлом, а тому, враховуючи наявні між ними конфлікти, відсутність визначного за спільною згодою порядку користування квартирою та розмір належних кожній із сторін часток у власності, обґрунтованим та доцільним є виділення їй в користування однієї жилої кімнати площею 6.4 кв.м., залишення у користування відповідачів інших двох кімнат та залишення місць загального користування в спільному користуванні сторін.

Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаним рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 червня 2008 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності у рівних частках, тобто по 1/3 частини, ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4

Відповідно до технічного паспорту на квартиру квартира АДРЕСА_1, вказана квартира складається із трьох житлових кімнат площею 8,8 кв.м., 6,4 кв.м. та 17,6 кв.м., кухні площею 5,8 кв.м., ванної площею 2,8 кв.м., коридору площею 5,2 кв.м., балкону 0,8 кв.м. Загальна площа квартири становить 49 кв.м., житлова площа квартири становить 32,8 кв.м.

З ксерокопії паспорта ОСОБА_3 вбачається, що вона в спірній квартирі зареєстрована 10 серпня 2001 року. (а.с.72)

Судом першої інстанції встановлено, що між співвласниками квартири АДРЕСА_1 виникла конфліктна ситуація, яка унеможливлює добровільно встановити порядок користування спільним майном.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно положень статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22 грудня 1995 року № 20, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) останньої підлягає поділу в натурі, якщо сторонам можливо виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Отже, за змістом статей 319, 358 ЦК України встановлення порядку користування приміщеннями квартири між співвласниками є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників (правова позиція Верховного Суду України, висловлена в постанові №6-1500цс15 від 17 лютого 2016 року).

Як вище встановлено, позивачка ОСОБА_3 є співвласником квартири АДРЕСА_1 та їй належить 1/3 частки у вказаній квартирі.

Суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про те, що вона, як співвласник майна, має право вимагати встановлення порядку користування квартирою відповідно до розміру належної їй частки у спірній квартирі, оскільки між усіма співвласниками не досягнуто згоди щодо порядку користування квартирою.

Із трьох житлових кімнат площею 17,6 кв.м., 8,8 кв.м. та 6,4 кв.м. суд виділив у користування позивачці ОСОБА_3 кімнату найменшою площею - 6.4 кв.м., залишивши у користуванні відповідачів дві інші житлові кімнати, площею 17,6 кв.м. та 8,8 кв.м.

Допоміжні приміщення: кухню площею 5,8 кв.м., ванну площею 2,8 кв.м., коридор площею 5,2 кв.м., балкон площею 0,8 кв.м. - суд залишив у спільному користуванні усіх співвласників.

Таким чином, встановлений судом порядок користування квартирою відповідає як інтересам позички, яка погодилась на такий варіант користування, так і інтересам відповідачів та не порушує їх прав на квартиру, оскільки належні сторонам ідеальні частки у квартирі не порушуються.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про встановлення порядку користування квартирою, вийшов за межі позовних вимог, заявлених у березні 2017 року, безпідставно прийнявши до розгляду додаткову заяву ОСОБА_5 від 06 липня 2018 року, колегія суддів відхиляє, оскільки висновки суду зроблені з урахуванням ідеальних часток сторін на квартиру, технічної характеристики квартири відображеної в технічному плані квартири і стосуються заявленого у березні 2017 року предмету позову.

Крім того, доводи ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_3 не надала належних доказів, що вона та ОСОБА_3, яка зазначена в правовстановлюючих документах як співвласник спірної квартири, є одна і таж особа, колегія суддів відхиляє, оскільки в судах першої та апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_1 по суті не заперечувала цієї обставини у своїх поясненнях, а готовністю укласти із нею мирову угоду фактично визнала цей факт, у зв'язку з чим у суду не виникло обґрунтованого сумніву про те, що позивачка ОСОБА_3 є неналежним позивачем.

Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Також, суд дав належну оцінку тій обставині, що ОСОБА_3 зареєструвала шлюб із громадянином ОСОБА_8, та змінила прізвище на ОСОБА_3, що доводиться штампом у паспорті про реєстрацію шлюбу 20.11.2010 року із ОСОБА_8

Рішення суду першої інстанції ухвалене без порушення норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги, відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 квітня 2018 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 11 вересня 2018 року.

Головуючий З.Є. Ткач

Судді Г.В. Бершадська

Г.М. Шевчук