Справа №486/388/16-ц 13.09.2018
Провадження №22-ц/784/1453/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 вересня 2018 року м. Миколаїв

справа № 486/388/16-ц

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Лептуга С.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Відділ Державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області, про визнання виконавчого напису, таким, що не підлягає виконанню, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, ухвалене 20 травня 2016 року під головуванням судді Падалка В.О., у приміщенні цього суду,

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО Бондар І.М. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позивач зазначав, що 07 вересня 2007 року між ним та Банком було укладено кредитний договір №NKUCGА00000146, відповідно до умов якого він отримав кредит у сумі 70 400 доларів США строком до 06 вересня 2017 року з оплатою 11,04 % річних та комісії. Того ж дня, між Банком та позивачем було укладено іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку Банку було передано квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 91,8 кв.м.

03 грудня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис №7101 про стягнення з нього заборгованості за вищезазначеним кредитним договором в сумі 15951,95 доларів США, що станом на 25.11.2015 року еквівалентно 382037,09 грн. та витрат, пов'язаних із вчиненням виконавчого напису у сумі 1700 грн.

За твердженням позивача, виконавчий напис було вчинено з порушенням вимог законодавства, оскільки при його вчиненні нотаріус не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягали стягненню.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив визнати вищезазначений виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 20 травня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню. З відповідачів на користь позивача стягнуто судовий збір в сумі по 275 грн.60 коп. з кожного.

Не погодившись із вказаним рішенням, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 11 липня 2016 року апеляційну скаргу задоволено. Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 20 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Постановою Верховного Суду від 18 липня 2018 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 11 липня 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судове засідання до суду апеляційної інстанції належним чином повідомлені сторони не з'явились, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 07 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № NKUCA00000146, за умовами якого позивачу надано кредит на споживчі цілі у розмірі 70 400 доларів США, зі сплатою 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та кінцевим терміном повернення - 06 вересня 2017 року (а.с 4-6).

Того ж дня, між Банком та позивачем було укладено іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку Банку було передано квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 91,8 кв.м. (а.с. 7-9).

30 листопада 2015 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» направило ОСОБА_1 письмову вимогу про усунення порушень за кредитним договором від 07 вересня 2007 року № NKUCA00000146 (а.с. 60-62).

03 грудня 2015 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Миколаївської області Бондар І. М. вчинила виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошових коштів у розмірі 383 737 грн 09 коп., з яких: 11 466,52 доларів США - пеня, 4 151,43 долари США - заборгованість за відсотками; 334,00 доларів США - комісія, нарахованих за період з 21 серпня 2015 року по 25 листопада 2015 року (а.с. 13).

Статтею 87 Закону України «Про нотаріат», у редакції, чинній на час вчинення виконавчого напису нотаріуса, передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно із статтею 88 Закону України «Про нотаріат», у редакції, чинній на час вчинення спірних правовідносин, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

З урахуванням положень статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернувшись у липні 2011 року до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно та виселення із зняттям з реєстраційного обліку, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» використав право вимоги про дострокове повернення усієї суми кредиту. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору та порядку сплати процентів за користування кредитом.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2013 року про звернення стягнення на предмет іпотеки засвідчує такі зміни. Вказаним рішенням звернуто стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором, укладеним 07 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1, а саме - на квартиру АДРЕСА_1, у рахунок погашення кредитної заборгованості станом на 07 червня 2011 року у розмірі 90606,03 доларів США, шляхом продажу квартири ПАТ КБ «ПриватБанк» від свого імені будь-якій особі - покупцеві з наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення купівлі-продажу, за початковою ціною для подальшої реалізації предмета іпотеки у розмірі 404 000 грн. (а.с.10-12).

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Після ухвалення рішення про дострокове стягнення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18.

З огляду на викладене, в зв'язку з наявністю рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2013 року про дострокове стягнення з ОСОБА_1 заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки Банк позбавлений можливості стягувати з нього заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, пенею та комісією, оскільки у випадку невиконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки Банк має право на звернення до суду з позовом на підставі статті 625 ЦК України.

Отже, не можна вважати безспірною зазначену у виконавчому написі нотаріуса стягнуту з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредитну заборгованість у розмірі 383 737 грн 09 коп., з яких: 11 466,52 доларів США - пеня, 4 151,43 долари США - заборгованість за відсотками, 334,00 доларів США - комісія, яка була нарахована за період з 21 серпня 2015 року по 25 листопада 2015 року

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для визнання вчиненого 03 грудня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Миколаївської області Бондар І. М. виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, а тому правильно задовольнив позов ОСОБА_1

Статтею 18 ЦК України встановлено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Право на оскарження до суду нотаріальної дії особою, прав та інтересів якої стосуються такі дії, передбачене статтею 50 Закону України «Про нотаріат».

Таким чином, боржник за виконавчим написом має право на захист свого цивільного права та в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Тому сам по собі факт додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем нотаріусу документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів, передбачених Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про визнання виконавчого напису таким, що не підляягає виконанню, якщо судом буде встановлено, що на момент вчинення нотаріусом цього напису боржник не мав безспірної заборгованості перед стягувачем у тому розмірі, як зазначено у виконавчому написі.

Виходячи з викладеного, не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги про те, що як Банком ,так і нотаріусом були дотримані вимоги ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та п. 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, виходячи з вимог ст. 375 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 20 травня 2016 року залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

____________________________________________

Повний текст постанови складено 17 вересня 2018 року