04.09.2018 227/1140/18
РІШЕННЯ
04 вересня 2018 року м. Добропілля
Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючої судді Любчик В.М.,
секретаря судового засідання Сафронової К.М.,
представників позивача: ОСОБА_1,
представника відповідачів: ОСОБА_3,
розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Добропілля цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Ім. Т.Г. Шевченка» до ОСОБА_4, фермерського господарства «Юлія-2009», третя особа Добропільська районна державна адміністрація Донецької області про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та скасування державної реєстрації договору оренди земельної ділянки,
Публічне акціонерне товариство «Ім. Т.Г. Шевченка» (далі за текстом ТОВ «Ім. Т.Г. Шевченка») звернулось до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4, фермерського господарства «Юлія-2009», третя особа Добропільська районна державна адміністрація Донецької області, про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та скасування державної реєстрації договору оренди земельної ділянки.
Відповідач ОСОБА_4 в відкрите судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність та у присутності її представника. Просила відмовити у задоволенні позову.
Представник третьої особи Добропільської районної державної адміністрації Донецької області в судове засідання не зявився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі.
Свідок ОСОБА_9, який працює державним кадастровим реєстратором, суду пояснив, що дійсно договір між ПАТ «Ім. Т.Г.Шевченка» та ОСОБА_6 укладено 01 липня 2011 року. На той час діяла прикладна реєстраційна система формувалась електронна книга і реєстр земель здійснювався у документі в форматі xl. Зареєстровано цей договір згідно копії поземельної книги 04 липня 2012 року. Термін дії договору 10 років. Тобто ця угода була укладена відповідно до вимог Закону і є діючою на цей час. На теперішній час ведеться інший електронний реєстр речових прав. Інформація з реєстрів переноситься і на цей час, робота з цього приводу триває до сих пір. Під час реєстрації спірного договору оренди від 27 березня 2017 року державним реєстратором повинні були зроблені запити щодо наявності реєстрації іншого договору оренди, тобто існування обтяжень у вигляді права іншої особи на земельну ділянку, але вони не були зроблені.
В підтвердження своїх слів він надав належним чином завірені документи про реєстрацію договору оренди землі між ПАТ «Ім. Т.Г.Шевченка» та ОСОБА_6, яку здійснено 04.07.2012 р. за заявою позивача від 27 березня 2012 року.
Заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно та обєктивно оцінивши в їх сукупності надані сторонами докази та давши їм належну правову оцінку, суд встановив таке.
Відповідно до наявної у справі копії Державного акту на право власності на землю серії IV-ДН №172279, виданого ОСОБА_6 в тому, що на підставі рішення Шилівської сільської ради народних депутатів від 05 червня 2001 року №Ш/10-12, їй передано у приватну власність земельна ділянка площею 6,94 га на території Шилівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Випискою з протоколу № 1 загальних звітно-виборних зборів акціонерів ПАТ «Ім. Т.Г. Шевченка» від 27 квітня 2013 року підтверджено, що ОСОБА_2 обрано головою правління товариства.
Відповідно до п.п. 9, 11 цього Договору, орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі в відробітковій натуральній та грошовій формі; 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Орендна плата вноситься в строки: з 01 січня по 31 грудня кожного року у відробітковій та натуральній формі, з 01 вересня по 31 грудня грошовій формі.
На підставі акту приймання-передачі земельної ділянки, вона 01 липня 2011 року передана орендарю ПАТ «Ім. Т.Г. Шевченка» в особі голови правління ОСОБА_2 для користування строком на 10 років.
06 грудня 2015 року ОСОБА_6 померла, і відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 лютого 2017 року спадкоємцем зазначеного у цьомі свідоцтві майна стала її донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Відповідно до п.п. 9, 11 Договору від 27 березня 2017 року, орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі в грошовій формі; 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки 6084,80 грн. Орендна плата вноситься в такі строки: один раз на рік до 01 січня за звітний рік.
На підставі акту приймання-передачі земельної ділянки площею (дата акту не зазначена), орендодавець ОСОБА_4 передала, а орендар ФГ «Юлія-2009» в особі голови правління ОСОБА_7 прийняв в оренду строком на 20 років земельну ділянку площею 6,94 га ріллі, що розташована на території Шилівської сільської ради Добропільського району, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
У справі яка розглядається судом, виникли правовідносини пов'язані з орендою землі, які регулюються Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі» (далі - Закон), ЦК України, іншими законами України, постановами, виданими Кабінетом Міністрів України, у випадках, передбачених цим Законом, а також договором оренди землі.
Відповідно до приписів ст. 3 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове, платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.
Згідно з ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння, користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Як вбачається з ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до вимог ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.
Згідно з положеннями ст. ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Згідно із ч. 5 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
Підпунктом 6 п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.
Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації.
Стаття 4 Закону України від 01.07.2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (з наступними змінами) визначає, що державній реєстрації прав підлягають, в тому числі право оренди (суборенди) земельної ділянки.
Згідно частини 5 ст. 12 цього Закону відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей, що містяться в цьому реєстрі.
Пунктом 1 частини 3 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.
Відповідно до пункту 3 частини 3 ст. 10 цього Закону державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов'язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником.
Одночасне існування державної реєстрації кількох прав оренди на одну і ту ж земельну ділянку суперечить вимогам Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових та інших прав, які підлягають державній реєстрації, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна. До такого висновку дійшов Верховний суд України у своїх постановах від 30.03.2016 року у справі № 21-1434а15 та від 15.11.2016 року у справі № 21-3030а16.
Виходячи з положень ст. 638 ЦК України, ст. ст. 125, 126 ЗК України, договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації.
Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію із цього питання у постанові від 13 червня 2016 року у справі № 6-643цс16.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що він працює державним кадастровим реєстратором відділу в Добропільському районі Головного управління Держгеокадастру в Донецькій області. В 2012 році він працював провідним спеціалістом Держкомзему у Добропільському районі і на підставі заяви позивача він здійснив реєстрацію договору оренди земельної ділянки (паю) сільськогосподарського призначення, укладеним між ОСОБА_6 та ПАТ «Ім.Т.Г. ОСОБА_5», який був зареєстрований 04 липня 2012 році, надавши підтверджуючі документи, зокрема, заяву про державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки ПАТ «Ім.Т.Г. ОСОБА_5» від 27 березня 2012 року та поземельну книгу.
Таким чином, судом встановлено, що договір оренди земельної ділянки (паю) сільськогосподарського призначення, укладений між ОСОБА_4 та ПАТ «Ім. Т.Г. Шевченка» 01 липня 2011 року не розірваний, не припинений тобто є чинним.
Положеннями частини першої статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до частини першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу.
Отже, договір оренди землі від 31 березня 2017 року укладений між ОСОБА_4 та ФГ «Юлія-2009», відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України являється недійсним, оскільки суперечать вимогам земельного законодавства.
Таким чином, суд приходить до висновку про те, що з 04 липня 2012 року з моменту державної реєстрації договору оренди землі ПАТ «ІМ ОСОБА_5» є орендарем спірної земельної ділянки, що належить ОСОБА_4, а тому ОСОБА_4 укладаючи 27 березня 2017 року з ФГ «Юлія-2009» договір оренди відносно тої ж самої земельної ділянки під час дії чинного договору оренди землі від 01 липня 2011 року порушено права позивача ПАТ «ІМ.Т.Г. ОСОБА_5»», як орендаря земельної ділянки, які підлягають захисту шляхом визнання недійсним оспорюваного договору оренди та скасування його державної реєстрації.
Щодо позовних вимог про зобовязання ФГ «Юлія-2009» повернути земельну ділянку площею 6,94 га в натурі в належному стані, то суд вважає їх безпідставними, так як сторони одноголосно визнали в суді, що спірною земельною ділянкою продовжує користуватись позивач, а ФГ «Юлія-2009» фактично не отримувала її, цією земельною ділянкою не володіє та не користується.
При цьому суд керується положеннями про те, що за правилами ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.
Щодо розподілу судових витрат, то суд зазначає наступне.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.
Судом встановлено, що 30 березня 2018 року між позивачем та адвокатом ОСОБА_1 укладено угоду про надання правової допомоги.
На підтвердження виконаних робіт позивачем надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, у розрахунку суми гонорару за правничу допомогу та квитанцію до прибуткового касового ордера.
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи за власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Згідно положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Оскільки позивачем надано належні докази щодо обсягу наданих йому послуг адвоката і виконаних ним робіт, зокрема розрахунок суми гонорару за правничу допомогу і квитанцію до прибуткового касового ордера та їх вартості, предявлена до стягнення сума не виходить за граничні рамки, встановлені ст.137 ЦПК України, тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення заяви та стягнення з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, які позивач поніс при розгляді цивільної справи у розмірі 3000 грн.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись ст.141 ЦПК України, суд вважає також необхідним стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача сплачений ним судовий збір у розмірі 1762 грн.
Керуючись ст. ст. 141, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -
позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Ім. Т.Г. Шевченка» до ОСОБА_4, фермерського господарства «Юлія-2009», третя особа Добропільська районна державна адміністрація Донецької області про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та скасування державної реєстрації договору оренди земельної ділянки, - задовольнити частково.
В задоволенні решті позовних вимог відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, повністю або частково шляхом подання письмової апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду Донецької області або через Добропільський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст рішення складений 14 вересня 2018 року.

Головуюча суддя В.М. Любчик

04.09.2018