Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 466/4012/16-ц

провадження № 61-19557св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова, у складі судді Ковальчука О. І., від 07 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області, у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Левика Я. А., Шумської Н. Л., від 28 лютого 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовну заяву мотивовано тим, що 10 липня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 5 000, 00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У порушення умов договору відповідач належним чином зобов'язання не виконував, у зв'язку з чим станом на 31 березня 2016 року утворилась кредитна заборгованість у розмірі 20 744, 49 грн, яка складається з: 4 865, 90 грн - заборгованість по кредиту, 12 549, 09 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом, 1 865, 48 грн - заборгованість по пені та комісії за користування кредитом, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500, 00 грн - фіксована частина штрафу, 964, 02 грн - процентна складова штрафу.

Посилаючись на викладене, банк просив суд стягнути із відповідача вказану суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 10 липня 2007 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 07 листопада 2016 року частково задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк». Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 4 865, 90 грн заборгованості за кредитним договором № б/н від 10 липня 2007 року, 12 549, 09 грн заборгованості по процентах за користування кредитом, 1 865, 48 грн заборгованості за пенею та комісією. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щоборжник, отримавши від банку кошти у кредит, не виконував належним чином взяті за кредитним договором зобов'язання, що призвело до утворення заборгованості. Враховуючи те, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, останній має нести цивільно-правову відповідальність. Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення пені та комісії за користування кредитом, місцевий суд вказав про те, що одночасне задоволення вимог, а саме: стягнення штрафу, пені та комісії, матиме своїм наслідком недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 09 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог банку. Місцевий суд правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору. Розрахунки банку відповідачем не спростовані.

У березні 2017 року ОСОБА_3 та його представник - ОСОБА_4 подали касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 28 лютого 2017 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та його представник - ОСОБА_4 просять рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 28 лютого 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні заявлених позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи, при вирішенні спору по суті не врахували, що банк звернувся до суду з даним позовом із пропуском строку позовної давності, місцевим судом безпідставно було відхилено клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності. Заявники вказують про те, що останній платіж позичальником було здійснено у лютому 2009 році, а також категорично заперечують про здійснення дій щодо погашення заборгованості у жовтні 2013 року.

02 червня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

12 липня 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подано заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких вказано на її необґрунтованість та безпідставність.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

20 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

10 травня 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що 10 липня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 5 000, 00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до пункту 9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий же термін.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 10 липня 2007 року, складеного ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 31 березня 2016 року, у відповідача утворилась заборгованість перед банком у розмірі 20 744, 49 грн, яка складається з: 4865, 90 грн - заборгованість по кредиту, 12 549, 09 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом, 1 865, 48 грн - заборгованість з пені та комісії за користування кредитом, штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500, 00 грн - фіксована частина штрафу, 964, 02 грн - процентна складова штрафу.

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що відповідач періодично здійснював погашення заборгованості по кредиту, останнє погашення відбулося у жовтні 2013 року.

Також встановлено, що ОСОБА_3 у вересні 2013 року отримав нову платіжну картку.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до положень статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

У випадку, коли договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Положеннями пункту 5.4 Умов та правил надання банківських послуг не встановлено мінімально обов'язкового розміру щомісячного платежу та не встановлено графіку погашення кредиту.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 10 липня 2007 року позичальник здійснював дії щодо погашення заборгованості по кредиту у вересні 2007 року на суму 1 800 грн, у жовтні 2007 року на суму 3 970 грн, у грудні 2007 року на суму 300 грн, у січні 2008 року на суму 1 500 грн, у лютому 2008 року на суму 1 020 грн, у квітні 2008 року на суму 2 950 грн, у травні 2008 року на суму 500 грн, у червні 2008 року на суму 300 грн, у липні 2008 року на суму 1 000 грн, у серпні 2008 року на суму 900 грн, вересні 2008 року на суму 5 000 грн, у жовтні 2008 року на суму 500 грн, у листопаді 2008 року на суму 350 грн, у грудні 2008 року на суму 350 грн, у лютому 2009 року 375 грн, у березні 2009 року на суму 100 грн, у квітні 2009 року на суму 200 грн, у травні 2009 року на суму 50 грн, у вересні 2009 року на суму 300 грн, у грудні 2010 року на суму 200 грн, у січні 2011 року на суму 180 грн, у березні 2011 року на суму 330 грн, у вересні 2013 року на суму 620 грн, у жовтні 2013 року на суму 600 грн.

У відповідності до частини першої статті 264 ЦК України строк позовної давності переривається вчиненням особою дій, які свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Отже, дії відповідача щодо сплати заборгованості за кредитним договором призвели до переривання строку позовної давності, а тому його посилання на те, що позов банком було подано з пропуском строку позовної давності є безпідставними, враховуючи, що позов було подано у квітні 2016 року, а останні платежі мали місце у вересні-жовтні 2013 року.

Посилання заявників на невчинення дій з погашення заборгованості по кредиту після лютого 2009 році спростовується матеріалами справи.

Слід зазначити, що позичальник, підписавши заяву на отримання кредиту, погодився на списання банком коштів зі своїх рахунків без додаткового погодження (а.с. 8).

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог банку, оскільки боржник, отримавши від банку кошти у кредит, свої зобов'язання по поверненню кредиту і сплаті процентів за користування грошима належним чином не виконав.

З урахуванням вищенаведених обставин, судами правильно застосовано при вирішенні даного спору норми матеріального права, зокрема статті 526 ЦК України, у відповідності до вимог якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Суд першої інстанції виконав вимоги статті 212 ЦПК України, 2004 року, щодо оцінки доказів і статті 213 ЦПК України, 2004 року, щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Апеляційний суд, відповідно до вимог статті 303 ЦПК України, 2004 року, перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 07 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 28 лютого 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 листопада 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк