Номер провадження: 22-ц/785/3899/18
Номер справи місцевого суду: 520/3956/13-ц
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4,

представника ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_7, правонаступником якої є ОСОБА_3, ОСОБА_3 та ОСОБА_8 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 червня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання права на спадщину за законом, за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5, ОСОБА_9 про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною та визнання права власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною та визнання права власності,

встановив:

27 березня 2013 року позивач ОСОБА_5 звернулася до суду із позовною заявою, уточнивши свої позовні вимоги просила суд визнати, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності, подружжя ОСОБА_10 та відповідача ОСОБА_7., належить кожному по 1/2 частини, а саме квартира АДРЕСА_1, квартира АДРЕСА_2 та автомобіль марки Шкода, державний номер НОМЕР_1, 11.08.2007 року випуску. Також просила визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, недійсним. Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, недійсним. Визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3; на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4; на 1/2 частину автомобіля марки Шкода, державний номер НОМЕР_2, 11.08.2007 року випуску.

Позивач ОСОБА_5 посилалась на те, що після смерті її баби ОСОБА_10 відкрилася спадщина на 1/2 частини квартири АДРЕСА_5, 1/2 частини квартири АДРЕСА_6, на 1/2 частини автомобіля марки «Шкода», державний номер НОМЕР_3, 2002 року випуску. Все нерухоме та рухоме майно було зареєстровано на ім'я дідуся, ОСОБА_7, а долі баби і діда є рівними, кожному з них за життя належало по 1/2 частині.

Спадкоємцями першої черги після смерті баби, є її чоловік - відповідач ОСОБА_7, який пережив дружину, її батько - ОСОБА_11, та відповідач - тітка ОСОБА_12.

Позивач також вказувала, що її батько та син спадкодавця - ОСОБА_11 після смерті своєї матері, звернувся до Третьої державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але не отримав правовстановлюючі документи на спадщину внаслідок того, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Чоловік спадкодавця ОСОБА_10 - відповідач ОСОБА_7 відмовився від спадщини, що відкрилася після смерті дружини на користь сина, ОСОБА_11

Донька спадкодавця, ОСОБА_10 - відповідач ОСОБА_3 також відмовилася від спадщини після смерті матері на користь брата, ОСОБА_11

Після смерті батька, ОСОБА_11, яка наступила ІНФОРМАЦІЯ_1, позивач - ОСОБА_5, як спадкоємець першої черги, у передбачений законом строк звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Інші спадкоємці першої черги - батько спадкодавця, відповідач ОСОБА_7, дружина спадкодавця, ОСОБА_9 відмовилися від спадщини після смерті ОСОБА_11 на користь позивача шляхом подачі заяв до нотаріальної контори.

При оформленні правовстановлюючих документів на спадкове майно, що залишилося після смерті батька, ОСОБА_11, позивачу стало відомо, що відповідач ОСОБА_3, яка є рідною сестрою її батька, ОСОБА_11, скориставшись, що дідусь, ОСОБА_7, проживає разом із нею, примусила його оформити угоди на квартири, шляхом укладання договорів дарування на себе і свою доньку, відповідача ОСОБА_8

На підставі договору дарування від 05.12.2011 року ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_8 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_7. Крім того, на підставі договору дарування від 05.12.2011 року ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_14

ОСОБА_5 в Третій одеській державній нотаріальній конторі отримала на своє ім'я свідоцтво про право на спадщину за законом. В спадщину, на яке видане свідоцтво, входить житловий будинок з надвірними спорудами під АДРЕСА_15, загальною площею 56,8кв.м, житловою площею 38,4кв.м, розташований на земельній ділянці площею 0,10га.

28 жовтня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати недійсною її заяву від 25.01.2011 року до нотаріальної контори про відмову від прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті матері, ОСОБА_10 Визнати за нею право власності на 1/6 частку житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_16 та земельну ділянку за вказаною адресою.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 посилалася на те, що після смерті матері ОСОБА_10, яка наступила ІНФОРМАЦІЯ_3, залишилися спадкоємці: чоловік померлої - ОСОБА_7, син - ОСОБА_11 та вона донька - ОСОБА_3 Вказані спадкоємці домовилися з усіх питань щодо спадкового майна матері.

Крім того, після смерті матері відкрилася спадщина на будинок і земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_17, власником якого була спадкодавець, мати - ОСОБА_10

Тобто, чоловіку померлої - ОСОБА_7 на праві власності належали: квартира АДРЕСА_8, квартира АДРЕСА_9, автомобіль марки «Шкода», державний номер НОМЕР_3.

Заявник ОСОБА_3 посилалася на те, що вона та її батько, ОСОБА_7 шляхом подачі заяви до нотаріальної контори після смерті дружини та матері відмовилися від прийняття конкретного спадкового майна, а саме від будинку і земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_18, від решти спадкового майна не відмовлялися, наслідки складання такої заяви їй не були роз'яснені нотаріусом.

ОСОБА_3 в зустрічній позовній заяві також посилалась на те, що заява про відмову від спадщини, що залишилася після смерті матері, була написана нею помилково.

28 жовтня 2013 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його дружина ОСОБА_10, на праві власності їй належали домоволодіння з господарськими спорудами АДРЕСА_19, с. Нерубайське, Одеська область та земельна ділянка за вказаною адресою.

Спадкоємцями першої черги після смерті дружини є він - її чоловік, діти: донька ОСОБА_3, син ОСОБА_11

25 січня 2011 року позивач за зустрічним позовом ОСОБА_7 подав до нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті дружини на користь свого сина ОСОБА_11 на житловий будинок та земельну ділянку за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Нерубайське, АДРЕСА_20 Таку саме заяву відносно цього ж майна подала до нотаріальної контори його донька ОСОБА_3

В зустрічній позовній заяві ОСОБА_7 посилався на те, що нотаріусом йому не були роз'яснені наслідки подання заяви про відмову від прийняття спадщини, від решти спадкового майна, що залишилося після смерті дружини він не відмовлявся. З дружиною ОСОБА_10 він проживав разом до самої її смерті, яка наступила ІНФОРМАЦІЯ_3, тобто він фактично прийняв спадщину, а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер син відповідача ОСОБА_11

Заявник ОСОБА_7 подав до державної нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_5 на користь його доньки - ОСОБА_5 - первісного позивача у справі.

При цьому ОСОБА_7 також посилався на те, що заява про відмову від спадщини після смерті сина написана ним помилково, він не розумів наслідків подачі такої заяви, більш того, нотаріусом йому також не були роз'яснені наслідки подачі такої заяви.

Уточнивши зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_7 просив суд визнати недійсною заяву ОСОБА_7 від 25.01.2011 року про відмову від прийняття спадщини, що залишилася після смерті дружини ОСОБА_10, визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки в АДРЕСА_19, Біляївський район, Одеська область, як такого, що придбано сумісно в період шлюбу. Визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_10 право власності на 1/6 частину житлового будинку і земельної ділянки, за адресою, Одеська область, Біляївський район, АДРЕСА_19.

Крім того, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_7 просив суд визнати недійсною його заяву від 10.11.2011 року про відмову від прийняття спадщини, що відкрилася після смерті його сина - спадкодавця ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, визнати в порядку спадкування за законом право власності після смерті сина ОСОБА_11 на наступне майно: 1/12 частину житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_17; на 1/4 частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2; на 1/4 частину квартири АДРЕСА_10.

Оскаржуваним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 червня 2015 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про визнання права на спадщину за законом було задоволено частково (т.2, а.с.69-81).

Визнано, що розмір часток у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_5, квартиру АДРЕСА_11 та автомобіль марки «Шкода», державний номер НОМЕР_1, 11.08.2007року випуску, є рівним, тобто належало по 1/2 (одній другій) ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4, та її чоловіку ОСОБА_7

Визнано недійсним договір дарування, в частині дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_5, укладений 05.12.2011 року між ОСОБА_7 та донькою ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_13, зареєстрований в реєстрі за №2560.

Визнано недійсним договір дарування в частині дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_12, укладений 05.12.2011 року між ОСОБА_7 та внучкою ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_13, зареєстрований в реєстрі за №2557.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_5, загальною площею 75,7кв.м., житловою площею 56,3кв.м.

Визнано за ОСОБА_5 власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_13, загальною площею 49,4кв.м., житловою площею 20,2 кв.м.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Шкода», державний номер НОМЕР_1, 11.08.2007 року випуску.

В решті позовних вимог - відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_5 та ОСОБА_9 про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною та визнання права власності - відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною та визнання права власності - відмовлено.

В апеляційних скаргах ОСОБА_7, ОСОБА_3 та ОСОБА_8 поставили питання про скасування зазначеного рішення та ухвалення нового, яким задовольнити їх позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_7 задоволено частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 задоволено.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 04.06.2015 року скасовано.

Позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_7 визнання договорів дарування недійсними, визнання права власності на спадщину за законом, - задоволено частково.

Зустрічний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_5, ОСОБА_9 про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною, визнання права власності на спадкове майно, - задоволено частково.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання заяви про відмову від прийняття спадщини недійсною, визнання права власності на спадкове майно, - задоволено частково (т.3, а.с.90-102).

Однак, постановою Верховного Суду від 01 лютого 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_9 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2016 року скасовано, справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, заперечень проти них, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційних скарг, виходячи з наступних підстав.

Із мотивувальної частини вищевказаної постанови Верховного Суду безспірно зазначено, що у суду апеляційної інстанції не було підстав для визнання недійсною заяви про відмову від прийняття спадщини, як таку, що написано внаслідок помилки. Крім того, судом апеляційної інстанції не було зазначено мотивів, із яких суд виходив, визнаючи заяви про відмову від прийняття спадщини недійсними, в чому полягала помилка ОСОБА_3 та ОСОБА_7 при підписанні вказаних заяв та ухвалив рішення про задоволення зустрічних позовних вимог на припущеннях, що заборонено нормами ЦПК.

Також Верховним Судом було зазначено, що суд першої інстанції правильно виходив із того, що у заявах про відмову від прийняття спадщини чітко зазначено, що їм - ОСОБА_3 та ОСОБА_7 державним нотаріусом було роз'яснено, що заява, про відмову від прийняття спадщини за законом є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Тобто, таким чином Верховний Суд дійшов висновку, що і ОСОБА_7 і його донька ОСОБА_3 відмовилися від права на спадщину після смерті дружини ОСОБА_7 і мами ОСОБА_3 - ОСОБА_10, а також після смерті сина ОСОБА_7 і брата ОСОБА_3 - ОСОБА_11, спочатку на користь, відповідно сина і брата, - ОСОБА_11, а потім, після його смерті - - на користь його доньки - первісного позивача - ОСОБА_5, а тому не мають права на спадкування після смерті зазначених осіб.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що згідно матеріалів справи та визнаних сторонами обставин, 10.01.1961 року між ОСОБА_7 - позивач за зустрічним позовом, та ОСОБА_23 було укладено шлюб, реєстрація якого була здійснена Граденицькою с/радою Одеської області Біляївського району, актовий запис №2 (т.1, а.с. 8).

Від даного шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_7 народився син - ОСОБА_11, та ІНФОРМАЦІЯ_6 народилася донька - ОСОБА_15, що підтверджується копіями свідоцтва про народження (т.1 а.с. 9, 54).

28 квітня 1990 року ОСОБА_11 уклав шлюб з ОСОБА_21, від шлюбу, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_5 народилася ОСОБА_5 - первісний позивач у справі.

31.08.1991року ОСОБА_15 уклала шлюб з ОСОБА_17, після укладення шлюбу ОСОБА_15 змінила прізвище на «ОСОБА_22» - позивач за зустрічним позовом. 09 грудня 1997року шлюб між ними було розірвано.

У відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України зазначені обставини вважаються встановленими і не підлягають доказуванню

З цих же підстав вважається встановленим і не підлягає доказуванню те, що 01.11.2002 року Управлінням з питань розподілу та реалізації житла виконавчого комітету Одеської міської ради ОСОБА_7 було видане свідоцтво НОМЕР_4 про право власності на квартиру АДРЕСА_21, на праві приватної власності, яка в цілому складається з трьох кімнат. Свідоцтво видане на підставі довідки ЖБК «Центральний-14» від 12.09.2001року, технічного паспорту ОМБТІ та РОН 02.08.2002р. (т.2, а.с.53).

Вказане свідоцтво було зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН» 09.01.2003року номер запису: 5 в книзі: 41к-113 (т.2, а.с. 53-зворот).

Згідно довідки (виписки з домової книги про склад сім'ї та прописку) за №329, виданою ЖБК «Центральний-14», вбачається, що у вказаній квартирі, яка є кооперативною, постійно проживали та були прописані: ОСОБА_7 - основний квартиронаймач, за життя - його дружина ОСОБА_10 та його син - ОСОБА_11, а також його донька - ОСОБА_3 та онука - ОСОБА_8 (т.1, а.с. 60, 60 - зворот).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що зазначена квартира є кооперативною, членом кооперативу був ОСОБА_7, який, у період знаходження у шлюбі з ОСОБА_10, повністю виплатив пайовий внесок та, на підставі довідки ЖБК «Центральний-14» від 12.09.2001року, отримав свідоцтво про право власності на квартиру.

Крім того, суд врахував принцип дії закону у часі, до вказаних правовідносин щодо визначення правового режиму майна подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_10 в частині, що стосується квартири АДРЕСА_22, застосовуються положення КпШС УРСР в редакції Закону Української РСР від 20 червня 1969 року N 2006-VII, що діяла з 1 січня 1970 року (з подальшими змінами).

Відповідно до положень ст.ст. 22 - 25 КпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

При цьому судом обгрунтовано взято до уваги те, що свідоцтво про право власності на вказану квартиру було видано лише на ім'я ОСОБА_7, однак квартира за АДРЕСА_22, була отримана ним у власність не в порядку приватизації, а внаслідок виплати пайового внеску під час перебування у шлюбі з ОСОБА_10, а тому суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_10 вказана квартира належала на праві спільної сумісної власності, в рівних частках, як подружжю, як то було перебачено ст. 28 КпШС УРСР, тобто по 1/2 частки квартири.

Аналогічного висновку суд дійшов також стосовно квартири АДРЕСА_23, та автомобіль марки «SKODA» модель «FABIA», 2002року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, оскільки останні також є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_10.

При цьому суд дійшов обгрунтованого висновку, що незважаючи на те, що свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_23, було видано вже після смерті ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8, а саме: 18 жовтня 2010 року виконавчим комітетом Одеської міської ради, вона все рівно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки кошти на її придбання в порядку інвестування були виплачені за життя ОСОБА_10, в період з 2006 по 2009 роки, як то передбачено ст. 60 СК України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що після смерті ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, відкрилась спадщина на 1/2 частину квартири АДРЕСА_22, на 1/2 частину квартири АДРЕСА_23, та на 1/2 частину автомобілю марки «SKODA» модель «FABIA», 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3. Інша 1/2 частина вказаного майна належала її чоловіку ОСОБА_7.

Із змісту спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_10 (т.1 а.с. 46-70), копія якої була надана суду Третьою Одеською державною нотаріальною конторою, вбачається, що спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_10 є її чоловік - ОСОБА_7, донька - ОСОБА_3 та син - ОСОБА_11, який своєчасно (тобто в межах встановленого законом шестимісячного строку) звернувся до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія його заяви (т.1, а.с. 46).

Разом з тим, чоловік спадкодавця - ОСОБА_7 та її донька ОСОБА_3 звернулися до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявами про відмову від спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_10, на користь ОСОБА_11 (т.1, а.с. 47-48).

Однак, свідоцтво про право на спадщину після померлої матері - ОСОБА_10, ОСОБА_11 отримати не встиг, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_9 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_5, актовий запис № 1770 від 02 вересня 2011року (т.1, а.с. 70).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що ОСОБА_11 один прийняв спадщину після смерті своєї мами - ОСОБА_10, оскільки подав нотаріусу заяву про її прийняття, із заявою про відмову від спадщини не звертався, однак не встиг отримати свідоцтво про право на спадщину після померлої матері, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_9 помер.

Із змісту витребуваної судом копії спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_11 (т.1, а.с. 71-107) вбачається, що спадкоємцями першої черги за законом до майна померлого ОСОБА_11, є його батько - ОСОБА_7, дружина - ОСОБА_9 та донька - ОСОБА_5 (первісний позивач), яка своєчасно (тобто в межах встановленого законом шестимісячного строку) звернулася до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія її заяви (т.1, а.с. 82).

Разом з тим, батько ОСОБА_11 - ОСОБА_7 та дружина - ОСОБА_9 звернулися до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявами про відмову від спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_11, на користь його доньки ОСОБА_5 (т.1, а.с. 71, 72).

У зв'язку з цим, 26.11.2012року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_18 ОСОБА_5 було видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, на житловий будинок з надвірними спорудами під АДРЕСА_24.

Однак, свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_22, на 1/2 частину квартири АДРЕСА_23, після смерті ОСОБА_11, не було видане, оскільки 05.12.2011року ОСОБА_7 подарував ОСОБА_3 всю квартиру АДРЕСА_22, та ОСОБА_8 - всю квартиру АДРЕСА_23, що підтверджується копіями договорів дарування, які посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_13 (т.2, а.с. 41, 52).

Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також те, що ОСОБА_7 на праві власності належало лише по 1/2 частині вищевказаного нерухомого майна, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідно до ч.1 ст.317, ч.1 та ч.2 ст.319 ЦК України, він міг подарувати лише те майно, яке належало йому на праві власності, тобто по 1/2 частині вказаних квартир.

З цих підстав, суд першої інстанції обгрунтовано визнав частково недійсними договори дарування вищевказаних квартир ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_3, а також на ім'я ОСОБА_8, в частині 1/2 їх часток, та визнав за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_5, загальною площею 75,7кв.м., житловою площею 56,3кв.м., на 1/2 частину квартири АДРЕСА_13, загальною площею 49,4кв.м., житловою площею 20,2 кв.м., на 1/2 частину автомобіля марки «Шкода», державний номер НОМЕР_1, 11.08.2007 року випуску.

Стосовно дарування ОСОБА_7 інших часток квартир, а саме: 1/2 частини квартири АДРЕСА_5, та 1/2 частини квартири АДРЕСА_12, то в цій частині первісний позов ОСОБА_5 задоволенню не підлягає, оскільки ОСОБА_7 вказані частки належали на праві власності, як спільного майна подружжя, а тому він мав право розпорядитися ними шляхом укладання договорів дарування.

Що стосується інших позовних вимог ОСОБА_7 та ОСОБА_3 про визнання недійсними їх заяв про відмову від права на спадщину після смерті ОСОБА_10 та ОСОБА_11, а також визнання права власності на спадкове майно, то колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вони у встановленому законом порядку відмовились від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10, а також ОСОБА_7 - після смерті сина - ОСОБА_11.

Так, згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 спадщину прийняла, оскільки мешкала разом із спадкодавцем та подала нотаріусу заяву про її прийняття, із заявою про відмову від спадщини не зверталася, однак свідоцтва про право на спадщину не отримала, з підстав, викладених вище.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Таким чином, суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що заява про відмову від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною. Оскільки доказів відкликання заяв про відмову від спадщини протягом строку, встановленого для її прийняття, позивачами за зустрічними позовами надано не було, то підстав для того, щоб вважати заяви недійсними, в матеріалах справи відсутні.

Крім того, слід зазначити, що законом не передбачено поновлення строку для подачі заяви про відкликання заяви про відмову від спадщини.

Посилання позивачів за зустрічними позовами на те, що при складанні правочину про відмову від прийняття спадщини, вони помилково підписали заяви, помиляючись щодо обставин, які мають істотне значення, щодо природи правочину та своїх прав, не правильно розуміли умови даного правочину і, якщо б знали, що відмова від спадщини стосується не лише будинку, а й іншого майна, вони б її ніколи не підписали, а також те, що нотаріус їх не попередив, що відмова від спадщини стосується не тільки того майна, на яке подано заяву про прийняття, не приймаються судом до уваги, оскільки ніяких доказів в обґрунтування вказаних обставин позивачами за зустрічними позовами, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, суду надано не було.

Навпаки, у заявах про відмову від прийняття спадщини чітко зазначено, що їм - ОСОБА_3 та ОСОБА_7, державним нотаріусом роз'яснено, що заява, про відмову від прийняття спадщини за законом є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана протягом строку встановленого для її прийняття.

Згідно роз'яснень, наданих у п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

З огляду на викладене, суд обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 і ОСОБА_3 в цій частині. Крім того, у зв'язку з відмовою у задоволенні зустрічних позовів в частині визнання недійсними заяв про відмову від спадщини, також не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_7 про визнання права власності на спадкове майно, у тому числі розташованого за адресою: АДРЕСА_25 частина квартири АДРЕСА_10, яка за життя не належала ні ОСОБА_10, ні ОСОБА_7.

Таким чином, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції у вищевказаних частинах, оскільки апеляційні скарги його в цих частинах жодним чином не спростовують.

Також суд обгрунтовано відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_7 стосовно визнання за ним права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, під АДРЕСА_26 як на частину спільного сумісного майна із ОСОБА_10, оскільки вказаний будинок належить на праві власності позивачці за первісним позовом ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 листопада 2012року, виданого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_18, яке на даний час є чинним, вимог про визнання його недійсним позивачем за зустрічним позовом заявлено не було (т.2, а.с.13).

Також суд обґрунтовано відмовив у визнанні права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: Одеська область, Біляївський р-н, село Нерубайське, вул. Чапаєва, 37, оскільки матеріали справи не містять доказів виникнення у будь-кого права власності на вказану земельну ділянку, тому вона ні до складу спадкового майна, ні до складу спільного сумісного майна подружжя не входить.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, який відмовив ОСОБА_7 в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання вищевказаного будинку спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_10 і ОСОБА_7.

Колегія суддів вважає, що ці вимоги є обгрунтованими і доведеними, оскільки вказаний житловий будинок, як і квартира АДРЕСА_5, квартира АДРЕСА_13, та автомобіль марки «Шкода», державний номер НОМЕР_1, 11.08.2007 року випуску, були придбані подружжям в період шлюбу, а тому належало їм на праві спільної сумісної власності, по 1/2 частині кожному.

З цих підстав, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги ОСОБА_7, правонаступником якого є ОСОБА_3, ОСОБА_3 та ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 червня 2015 року, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7, правонаступником якого є ОСОБА_3, у визнанні житлового будинку з надвірними спорудами: сарай, цистерна для води, огорожа, вбиральня, що розташований в АДРЕСА_27, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_10 скасувати.

В цій частині слід ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_7, правонаступником якого є ОСОБА_3, та визнати житловий будинок з надвірними спорудами: сарай, цистерна для води, огорожа, вбиральня, що розташований в АДРЕСА_27, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_10 в рівних частках.

В решті рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 червня 2015 року слід залишити без змін.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_11 (т.4, а.с.78), у зв'язку з чим ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22.05.2018 року була здійснена заміна вказаного позивача на його правонаступника - ОСОБА_3, яка також є позивачем за зустрічним позовом, та яка виступає в інтересах своєї доньки - ОСОБА_8 (т.4, а.с.90).

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що за заявою сторін у справі та їх представників у судовому засіданні двічі оголошувалась перерва для можливого укладення між сторонами мирової угоди, однак остання так і небула укладена через відсутність згоди сторін стосовно питань про варіанти розподілу спадкового майна.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що з прийняттям даного судового рішення за результатами розгляду даного судового спору, між спадкоємцями подружжя ОСОБА_7 і ОСОБА_10, все їх майно визнано спільною сумісною власністю подружжя і фактично розділено в рівних частках, по 1/2 частині між їх спадкоємцями - донці ОСОБА_3 та її доньці - ОСОБА_24, а також доньці сина - ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_12 - ОСОБА_5, що є не лише законним, а і справедливим.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що заявники апеляційних скарг лише частково надали суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного рішення суду та доводів апеляційних скарг.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення суду в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційних скарг його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у повній відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У зв'язку з цим, апеляційні скарги слід задовольнити частково, з підстав, викладених вище.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_7, правонаступником якого є ОСОБА_3, ОСОБА_3 та ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 червня 2015 року, в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7, правонаступником якого є ОСОБА_3, у визнанні житлового будинку з надвірними спорудами: сарай, цистерна для води, огорожа, вбиральня, що розташований в АДРЕСА_27, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_10 скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_7, правонаступником якого є ОСОБА_3, та визнати житловий будинок з надвірними спорудами: сарай, цистерна для води, огорожа, вбиральня, що розташований в АДРЕСА_27, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_10 в рівних частках.

В решті рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 червня 2015 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14.09.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко

Т.В. Цюра