АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/993/18 Справа № 203/1717/17 Головуючий у 1 й інстанції - Католікян М. О. Доповідач - Каратаєва Л.О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2018 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,

за участю секретаря судового засідання - Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

15 травня 2017 року ПАТ «ПУМБ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення, в якому просило, виселити ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Русанівська, 45 (а.с.2-6).

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2017 року ПАТ «ПУМБ» у позові до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення відмовлено (а.с.71-73).

Не погодившись з рішенням суду, ПАТ «ПУМБ» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі (а.с.79-81).

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 22.04.2008 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк»(правонаступником якого є позивач) та ОСОБА_9 було укладено кредитний договір № 6294317, за умовами якого ЗАТ «ПУМБ» надало ОСОБА_9 кредит у сумі 300000,00 доларів США на строк до 22.04.2017 року (а.с.7-11).

Того ж дня між ЗАТ «ПУМБ» та ОСОБА_5 було укладено іпотечний договір № 6295280, згідно з яким остання зобов'язався своїм майном відповідати за своєчасне повернення ОСОБА_9 коштів за укладеним кредитним договором. Предметом іпотеки стало домоволодіння АДРЕСА_1 Договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Жуковою Ю.В. і зареєстрований у реєстрі за № 494 (а.с.12-14).

24 листопада 2015 року позивач звернувся до відповідачів з вимогою про виселення (а.с.15,16).

28 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С. було ухвалене рішення про реєстрацію права власності позивача на предмет іпотеки (а.с.19-21).

У спірному домоволодінні зареєстровані відповідачі (а.с.18, 51-54).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що зміст позовної заяви свідчить про те, що позивач, незважаючи на відомий йому факт реєстрації відповідачів у спірному домоволодінні, просив суд лише виселити їх та не висував вимогу про визнання їх такими, що втратили право користування житлом (або усунення перешкод у користуванні/розпорядженні майном шляхом скасування реєстрації відповідачів).

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції в повній мірі.

Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV від 11 грудня 2003 року була введена реєстрація за місцем проживання або місцем перебування.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За вимогами ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов'язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше).

У зв'язку з цим, відповідно до ст. 16 ЦК України, зняття особи з реєстрації можливе лише при вирішенні спору про житлові права. При цьому необхідно врахувати, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку взаємопов'язане і залежать від вирішення питання про житлові права особи, які регулюються нормами житлового і цивільного законодавства (ст. 71, 72, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України).

Таким чином, зняття з реєстрації може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

У зв'язку з чим, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що без зняття з реєстрації відповідачів неможливо задовольнити вимогу про виселення.

Щодо позовних вимог Банку, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст.. 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено в ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України "Про іпотеку".

Згідно із ч. 3 ст.33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України "Про іпотеку". Так, згідно із частинами першою, другою цієї статті в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка визначає порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачено підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз згаданих правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК Української РСР.

Таким чином, згідно зі змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому відповідно до положень частини другої ст. 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду.

Під час виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч. 4 ст.109 ЖК Української РСР).

Саме до цього зводяться правові висновки, викладені Верховним Судом України в постановах від 3 лютого 2016 року справа № 6-1449 цс15, від 10.02.2016 року справа № 6-2830цс15, від 07.10 2015 року справа № 6-1468цс15, від 21.12.2016 року справа № 591/3480/15-ц.

З огляду на те, що домоволодіння, яке розташована за адресою: АДРЕСА_1, що було предметом договору іпотеки, придбано ОСОБА_5, не за рахунок отриманого кредиту, а на підставі Свідоцтва про право власності на домоволодіння, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Кіровської районної ради 16.01.1998 р. за №47, зареєстрованого Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації 27.03.2000 р. в книзі №628 за номером 1943-456, Державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ДІІ №105787, Д* № 030094, код ДЗК 75068044, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів 18.05.2000 р. за № 1050, зареєстрованого в Книзі записів за №030094 від 16.06.2000 р., про що зазначено в п. 1.2.2 договору іпотеки № 6295280 від 22.04.2008 року, доказів того, що відповідачі мають інше житло, матеріали справи не містять, відсутні підстави для задоволення позовних вимог ПАТ «ПУМБ» про виселення.

Згідно ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 79 ЦПК України, встановлено, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, не передбачено обов'язку витребування доказів, тому позовні вимоги Банку не підлягають задоволенню, у зв'язку з недоведеністю, а рішення суду першої інстанцій підлягає скасуванню, з постановою нового - про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, що визначені вище.

Керуючись ст. 367, 374, п.3 ч. 1 ст. 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» - задовольнити частково.

Заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2017 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: