Постанова

Іменем України

06 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 757/6187/17-ц

провадження № 61-25565св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5

третя особа - Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду м. Києва від 31 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., Мараєва Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька.

Позовна заява мотивована тим, що вона та відповідач є батьками неповнолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з матір'ю. Зазначала, що вона хоче подорожувати з дитиною по різних країнах світу, в тому числі перетинати кордон України з метою відпочинку та оздоровлення дитини за кордоном. Вказувала, що ОСОБА_5 своєї згоди на виїзд дитини за кордон в її супроводі не дає, у зв'язку із чим звернулася з вищевказаним позовом до суду.

На підставі вищевикладеного, уточнивши вимоги, ОСОБА_4 просила надати малолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_4 та без згоди (дозволу) батька ОСОБА_5 в наступні країни та періоди: Соціалістична Республіка В'єтнам (В'єтнам) строком на два тижні (14 днів) у період 21 листопада 2017 року - 18 грудня 2017 року; Арабської республіка Єгипет (Єгипет) строком на два тижні (14) днів у період 25 грудня 2017 - 20 січня 2018 року та у період з 24 лютого 2018 року по 15 березня 2018 року; Французька Республіка (Франція) строком на два тижні (14 днів) у період 20 квітня 2018 року - 20 травня 2018 року; Республіка Італія (Італія) строком на два тижні (14 днів) у період 15 липня 2018 року - 15 серпня 2018 року; Демократична Соціалістична Республіка Шри-Ланка (Шри-Ланка) у період 20 листопада - 16 грудня 2018 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 березня 2017 року (у складі судді Цокол Л. І.) позов задоволено.

Надано дозвіл на виїзд за межі України ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 у супроводі матері ОСОБА_4 та без згоди (дозволу) батька ОСОБА_5 в наступні країни та періоди: Соціалістична Республіка В'єтнам (В'єтнам) строком на два тижні (14 днів) у період 21 листопада 2017 року - 18 грудня 2017 року; Арабської республіка Єгипет (Єгипет) строком на два тижні (14) днів у період 25 грудня 2017 - 20 січня 2018 року та у період з 24 лютого 2018 року по 15 березня 2018 року; Французька Республіка (Франція) строком на два тижні (14 днів) у період 20 квітня 2018 року - 20 травня 2018 року; Республіка Італія (Італія) строком на два тижні (14 днів) у період 15 липня 2018 року - 15 серпня 2018 року; Демократична Соціалістична Республіка Шри-Ланка (Шри-Ланка) у період 20 листопада - 16 грудня 2018 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 31 серпня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків, тому виходячи із положень статей 141, 157 СК України дійшов висновку про те, що надання позивачу дозволу на неодноразові виїзді без згоди батька дитини за межі України фактично призведе до розлучення малолітньої дитини з батьком, позбавить його брати участь у її вихованні. Судом зазначено, що позивач не надала доказів про відмову батька у видачі згоди на виїзд дитини за кордон у супроводі лише матері, не зазначила, в яку саме країну батько відмовив у виїзді дитини та з яких підстав.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що відповідач, не надаючи такого дозволу, порушує інтереси дитини, які є пріоритетними. Зазначила, що саме вона піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, навчання, забезпечує її всім необхідним, тому з метою оздоровлення, вважає за доцільне надати такий дозвіл, оскільки батько дитини безпідставно не надає дозволу на виїзд дитини за кордон. На думку позивача, місцевий суд відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, обґрунтовано надав дозвіл на п'ять конкретних разових виїздів у конкретні періоди в чітко визначені країни з зазначенням конкретного терміну перебування у них.

16 травня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Апеляційним судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24 лютого 2010 року, який був розірваний рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 січня 2013 року.

Від шлюбу вони мають доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка від народження мешкає разом з матір'ю ОСОБА_4

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, апеляційний суд, встановивши, що позивач не надала доказів про відмову батька у видачі згоди на виїзд дитини за кордон у супроводі лише матері, не зазначила, в яку саме країну батько відмовив у виїзді дитини та з яких підстав, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що надання дозволу на неодноразові виїзди без згоди батька дитини фактично позбавить ОСОБА_5, можливості спілкуватись з донькою та брати участь у її вихованні, що не відповідатиме найкращим інтересам дитини. Не конкретизовано також причини виїзду та часові проміжки перебування дитини в певній країні, з підтвердженням відповідними доказами.

Доводи касаційної скарги є аналогічними викладеним в апеляційній скарзі та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 31 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк