Ухвала

11 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 758/7648/16-ц

провадження № 61-43852ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду міста Києва від 01 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 08 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 лютого 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 липня 2014 року, було стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на її користь по 683 449,71 грн боргу з кожного та по 1073,00 грн судового збору.

26 березня 2014 року Подільським районним судом м. Києва було видано два виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача грошових коштів в розмірі 683 449,17 грн та 1 073,00 грн, за якими 01 квітня 2014 року Подільським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавчі провадження № 42734051 та № 42734215 та надано строк до 07 квітня 2014 року для добровільного виконання судового рішення.

Однак у добровільному порядку рішення виконане відповідачем не було. Згідно з банківських виписок ПАТ «РайффайзенБанк Аваль», на банківський рахунок позивача протягом 2015 -2016 року було зараховано грошові кошти в різних сумах на погашення основного боргу, проте повністю рішення суду не виконане.

Посилаючись на те, що за рішенням суду у відповідача виникло грошове зобов'язання щодо сплати коштів позивачу, однак ОСОБА_1 виконання такого зобов'язання прострочив, що має наслідком застосування відповідальності за невиконання грошового зобов'язання відповідно до статті 625 ЦК України, ОСОБА_3 просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 561 695, 53 грн, з яких: 519 597, 11 грн - збитки від індексу інфляції, 42 098,42 - 3% річних.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 26 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3% річних за невиконання грошового зобов'язання за період з 27 лютого 2014 року по 14 квітня 2016 року в розмірі 42 024, 43 грн. У решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 01 серпня 2018 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 26 лютого 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів та розподілу судових витрат по сплаті судового збору скасовано і ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким стягнуто ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати в сумі 519 597,11 грн, 3% річних в сумі 73,99 грн та витрати на оплату судового збору в сумі 13 410,50 грн, а всього 533 081,60 грн.

07 вересня 2018 року представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду міста Києва від 01 серпня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить указане судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1 та 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Верховний Суд вважає, що ця справа є малозначною в силу своїх властивостей, при цьому суд врахував предмет позову та характер правовідносин у яких виник спір, зокрема, що ця справа не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки практика застосування статті 625 ЦК України до грошових зобов'язань є усталеною.

Ціна позову 561 695, 53 грн є меншою, ніж п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (881 000 грн).

Крім того, при визначенні справи малознаною Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду міста Києва від 01 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак