Справа № 297/202/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі: головуючого Фейір О. О., з участю секретаря судового засідання Кузьма Т.В., з участю представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника Служби у справах дітей ОСОБА_4 комітету Берегівської міської ради Закарпатської області ОСОБА_5, перекладача ОСОБА_6, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог щодо предмету позову на стороні позивача: ОСОБА_4 комітет Бенянської сільської ради Берегівського району Закарпатської області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог щодо предмету позову на стороні позивача: ОСОБА_4 комітет Бенянської сільської ради Берегівського району, про визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме будинком № 7 по вул. Суворова в с. Бене Берегівського району Закарпатської області.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником вищевказаного будинку. З 2011 року, після укладення шлюбу з сином позивача, в будинку було зареєстровано дружину останнього відповідача ОСОБА_3 Рішенням Берегівського районного суду від 14.07.2017 року шлюб між сином ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було розірвано, однак остання ще в грудні 2016 року покинула будинок і з того часу в ньому не проживає. Наразі ОСОБА_3 добровільно не бажає знятися з реєстрації в будинку, і її місце проживання позивачу не відоме. Оскільки наявність реєстрації місця проживання ОСОБА_3 в будинку позивача впливає на розмір комунальних послуг та завдає інші незручності власнику ОСОБА_1 просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком № 7 по вул. Суворова в с. Бене Берегівського району Закарпатської області.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, але подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а. с. 17).

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив задоволити позов в повному обсязі з підстав, викладених в такому. Пояснив, що ОСОБА_3 більше року не проживає в будинку, а наявність формальної реєстрації завдає власнику незручності. Просив суд не брати до уваги пояснення відповідача, оскільки вона не змогла підтвердити наведені нею обставини про те, що позивач вигнав її з будинку і що вона має намір продовжувати проживати в будинку.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в задоволенні позову. Пояснила, що вона добровільно не покидала будинок, а позивач вигнав її з будинку разом з її неповнолітнім сином ОСОБА_7 від першого шлюбу, викинув всі їхні речі на вулицю. Також пояснила, що оскільки будинок не був зареєстрований, позивач, після укладення шлюбу з сином ОСОБА_1, почала займатися упорядкуванням документів на будинок, для чого взяла в банку кредит. Після оформлення документів та реєстрацію будинку в передбаченому законом порядку, коли в позивача виникла заборгованість за кредитом, тесть ОСОБА_1 вигнав її з будинку, оскільки боявся, щоб наявність боргу за кредитом позивача не вплинула на його майно. Також ОСОБА_3 пояснила, що колишній чоловік, не дивлячись на наявність рішення суду про розірвання шлюбу, бажає підтримувати з нею відносини. Пояснила, що вона б хотіла повернутися до будинку та проживати там.

Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету позову на стороні позивача ОСОБА_4 комітету Бенянської сільської ради Берегівського району Закарпатської області в судове засідання також не зявився, однак від сільського голови надійшла заява, згідно з якою просить розглянути справу без їх участі (а. с. 26).

Неповнолітній свідок ОСОБА_7, допитаний в судовому засіданні за участі представника Служби у справах дітей ОСОБА_4 комітету Берегівської міської ради Закарпатської області ОСОБА_5, пояснив, що ОСОБА_1 вигнав їх разом з мамою з будинку № 7 по вул. Суворова в с. Бене Берегівського району Закарпатської області та викинув їх речі. Вони з мамою хотіли б знову проживати у вказаному будинку, однак не можуть туди повернутися, так як власник ОСОБА_1 їх вигнав.

Заслухавши пояснення учасників розгляду справи, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази на ствердження цих обставин, суд приходить до наступного.

Так, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317 ЦК України передбачають здійснення власником права власності за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, одноквартирний (садибний) житловий будинок, що знаходиться за адресою с. Бене, вул. Суворова, 7, Берегівського району Закарпатської області, належить в цілому на праві приватної власності позивачу ОСОБА_1 на підставі рішення Берегівського районного суду № 297/736/14-ц від 06.05.2014 року (а. с. 7-8).

Заочним рішенням Берегівського районного суду № 297/1395/17 від 14.07.2017 року шлюб між відповідачем ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано (а. с. 10). Як вбачається з копії даного рішення, ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, про час та місце проведення такого повідомлялася за місцем реєстрації проживання.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 дійсно значиться зареєстрованою в будинку за адресою с. Бене, вул. Суворова, 7, Берегівського району Закарпатської області, що стверджується довідками Бенянської сільської ради Берегівського району № 24 від 12.02.2018 року (а. с. 14).

Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Враховуючи, що до грудня 2016 року відповідач ОСОБА_3 постійно проживала в спірному будинку з позивачем ОСОБА_1, будучи його невісткою, вела спільне господарство, суд приходить до висновку, що на даний момент ОСОБА_3 є колишнім членом сімї позивача ОСОБА_1, оскільки шлюб між нею та сином ОСОБА_1 розірвано.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Частиною 1 ст. 71 ЖК УРСР встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 не проживає в спірному будинку більше року, що вбачається з довідки Бенянської сільської ради Берегівського району № 99 від 05.03.2018 року (а. с. 25) і що також підтвердила відповідач в судовому засіданні.

В ухвалі Верховного Суду України від 31.01.2007 року по справі № 6-24089св06 зроблено висновок, що право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК УРСР, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Так, ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Однак зазначених обставин судом не встановлено. Натомість, з пояснень відповідача та свідка ОСОБА_7 вбачається, що вони не мали наміру добровільно покидати житло, останні були самовільно примусово виселені власником ОСОБА_1

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року встановлено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Отже, як судом зясовано,тимчасова відсутність відповідача ОСОБА_3 в спірному будинку була зумовлена неналежною поведінкою самого позивача, який неправомірно вигнав її разом з неповнолітнім сином.

Згідно з висновком Вищого спеціалізованого суду з цивільних та кримінальних справ, зробленим в ухвалі від 30.11.2016 року по справі № 296/6485/15-ц, особа не втратила право на користування жилим приміщенням, оскільки не проживала у спірному житловому приміщенні з поважних причин.

Враховуючи вищенаведене, оскільки ОСОБА_3 не проживала в спірному будинку з поважних причин, добровільно будинок не залишала, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, ст. ст. 4, 48 Закону України «Про власність» власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені ст. ст. 156, 157 ЖК України. Даний висновок зроблено Верховним Судом України в ухвалі від 31.01.2007 року по справі № 6-24089св06.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317, 321 ЦК України, ст. ст. 64, 71, 116, 156, 157 ЖК УРСР, п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року, ч. 6 ст. 259, ст. ст. 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

рішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог щодо предмету позову на стороні позивача: ОСОБА_4 комітет Бенянської сільської ради Берегівського району Закарпатської області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

З повним текстом рішення сторони можуть ознайомитись 12 червня 2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до апеляційного суду Закарпатської області. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя ОСОБА_8.