Постанова

Іменем України

11 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 757/67131/17

провадження № 61-13528св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

третя особа - ОСОБА_8,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року у складі судді Соколова О. М. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - ОСОБА_8, в якому просив стягнути з ОСОБА_5 на свою користь 21 761 677 грн 60 коп., з ОСОБА_6 - 4 352 344 грн 51 коп., з ОСОБА_7 - 4 352 344 грн 51 коп.

Разом із позовною заявою ОСОБА_4 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на все належне відповідачам на праві власності нерухоме майно, а саме: шестикімнатну квартиру № 94 загальною площею 345,6 кв.м, житловою 216,1 кв.м, та підсобні приміщення, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1; машиномісце № 50 загальною площею 14,8 кв.м та машиномісце № 51 загальною площею 14,5 кв.м, що знаходяться на другому поверсі підземної автостоянки у АДРЕСА_1, а також на інше нерухоме майно, що буде виявлено в процесі виконання ухвали суду про забезпечення позову в межах суми позову 30 466 366 грн 62 коп.

Заява ОСОБА_4 обґрунтована тим, що ним як поручителем ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, було задоволено грошові вимоги кредитора у зобов'язанні померлого за Договором кредиту від 25 грудня 2007 року № 070-22-95/07 (далі - Кредитний договір) у розмірі 1 242 666,97 доларів США. Оскільки до нього перейшли права кредитора у цьому зобов'язанні, зокрема право вимагати від іншого подружжя, що пережив боржника та спадкоємців померлого боржника задоволення його вимог як нового кредитора у зобов'язанні повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину, шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором не встановлено інше. Відповідачам як спадкоємцям відомо про розмір заборгованості спадкодавця за Кредитним договором, однак ні станом на час прийняття спадщини, ні в подальшому, відповідне зобов'язання зі сплати грошових коштів співвідповідачами виконане не було, що свідчить про свідоме та тривале ухилення спадкоємців від виконання успадкованих обов'язків спадкодавця.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на шестикімнатну квартиру № 94 загальною площею 345,6 кв.м, житловою 216,1 кв.м та підсобні приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, співвласниками яких є ОСОБА_5, ОСОБА_12, ОСОБА_7 Накладено арешт на машиномісце № 51 загальною площею 14,8 кв.м та машиномісце № 51 загальною площею 14,5 кв.м, що знаходяться на другому поверсі підземної автостоянки у АДРЕСА_1, співвласниками яких є ОСОБА_5, ОСОБА_12, ОСОБА_7 У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що між сторонами виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення цього позову. Відмовляючи у задоволенні заяви щодо накладення арешту на інше нерухоме майно, що буде виявлено у процесі виконання ухвали, суд першої інстанції виходив з того, що вказана вимога є вимогою на майбутнє, яка не конкретизована і підтверджена.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 залишено без задоволення, ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки пересвідчився в тому, що між сторонами виник майновий спір і заходи забезпечення позову, які просить вжити позивач, є співмірними із заявленими вимогами, неприйняття заходів забезпечення позову може утруднити або унеможливити виконання рішення суду.

У березні 2018 року представник ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_9 подала касаційну скаргу на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2018 року, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не з'ясували, чи існує взагалі зобов'язання на день подання позову, чи виник у спадкоємців обов'язок щодо сплати боргу на користь позивача. Суди не зазначили жодного доказу, на підставі якого дійшли висновку, що відповідачі збираються відчужувати спірне нерухоме майно. Заявником не було надано відповідні докази, а судами не досліджено факт співмірності вартості забезпечення з розміром заявлених вимог. У зв'язку з тим, що на спірне нерухоме майно накладено арешт, відповідачі не можуть передати вказане нерухоме майно в оренду чи інший вид користування, не можуть отримати вигоду від таких дій, що є порушенням прав власника на розпорядження своїм майном.

У травні 2015 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_13 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що дружина померлого ОСОБА_11 знала про існування кредитного та іпотечного договорів, а також боргу за Кредитним договором, оскільки давала згоду на передачу майна в іпотеку. Жодним із спадкоємців померлого не було здійснено оплати за наявним Кредитним договором, що підтверджує факт ухилення відповідачів від обов'язків, передбачених цим договором. Захід забезпечення позову у вигляді арешту на нерухоме майно жодним чином не порушує речових прав відповідачів щодо вільного володіння та користування обтяженим майном, а лише частково обмежує їх правомочність здійснити відчуження належного їм нерухомого майна до закінчення розгляду справи та набрання законної сили рішенням суду у справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що предметом спору є стягнення заборгованості з ОСОБА_5 у розмірі 21 761 677 грн 60 коп., з ОСОБА_12 - 4 352 344 грн 51 коп., з ОСОБА_7 - 4 352 344 грн 51 коп.

У поданій заяві про забезпечення позову чітко вказано, яке конкретно майно підлягає забезпеченню, та всю необхідну інформацію про нього.

Спосіб забезпечення позову, обраний заявником, є співмірним із заявленими позовними вимогами, а заява містить достатньо обґрунтовані припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до частин першої, третьої статті 151 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час постановлення ухвали судом першої інстанції (далі - ЦПК України 2004 року), суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 152 ЦПК України 2004 року позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Частиною третьою статті 152 ЦПК України 2004 року передбачено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Аналогічні норми містяться і у статтях 149, 150 ЦПК України в редакції, чинній на час перегляду ухвали суду першої інстанції апеляційним судом.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України 2004 року поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Задовольняючи заяву про накладення арешту на квартиру та машиномісця, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно відповідачів може утруднити або унеможливити виконання рішення суду.

Суди повно і всебічно дослідили наявні у справі докази та дали їм належну правову оцінку, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки обставин справи та досліджених доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права та відсутні підстави для скасування судового рішення. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні. Тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 28 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов