АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 645/2500/17

Провадження № 22-ц/790/2612/18

11 вересня 2018 року

м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії:

головуючого Сащенко І.С.

суддів Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря Бойко А. О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

треті особи ОСОБА_4, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_2

на заочне рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 18 січня 2018 року (суддя Іващенко С.О.)

по цивільній справі № 645/2500/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,-

встановив:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири №39 у будинку №2 по Стадіонному проїзду в м. Харкові, укладений 18.04.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за №1588.

В обгрунтування вимог посилався на те, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.01.2011 року визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на квартиру № 39 у будинку № 2 по Стадіонному проїзду в м. Харкові, як на сумісне майно подружжя. Даним рішенням визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири № 39 у будинку № 2 по Стадіонному проїзду в м. Харкові, укладений 30.12.2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 Повернуто сторони в первісний стан: повернуто ОСОБА_4 та ОСОБА_1 квартиру № 39 у будинку № 2 по Стадіонному проїзду в м. Харкові та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму у розмірі 228 800 гривень, стягнуто судові витрати. Рішення набрало законної сили, але право власності на вищевказану квартиру ОСОБА_4 та за собою не було зареєстровано у реєстрі прав власності на нерухоме майно. У травні 2017 року він дізнався, що квартира №39 у будинку №2 по Стадіонному проїзду в м. Харкові була продана, на підставі договору купівлі-продажу від 18.04.2017, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 Зазначає, що він як власник 1/2 частини вищевказаної квартири не давав згоди на її продаж, отже був протиправно позбавлений права власності на нерухоме майно.

Сторони в судове засідання не зявилися.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 18.01.2018 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири №39 будинку №2 по Стадіонному проїзду в м. Харкові, укладений 18.04.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений ПНХМНО ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за №1588.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі. При цьому посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що подання позову про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна особою, яка не є стороною договору, є неналежним способом захисту, оскільки в цьому випадку має бути подано віндикаційний позов.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 ОСОБА_7 зазначає, що подання позову про витребування майна із чужого незаконного володіння не захистило б право власності позивача, оскільки його частка в спірній квартирі не була виділена в натурі та зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Крім того, відповідачу ОСОБА_3 було відомо про набрання рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 28.04.2015 року про визнання спірної квартири спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4, а також визнання договору купівлі-продажу цієї квартири, укладеного між ним та ОСОБА_4 без згоди ОСОБА_1 недійсним. Незважаючи на це, ОСОБА_3 продав квартиру ОСОБА_2, діючи недобросовісно.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст.ст. 263, 264 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 при укладенні оспорюваного договору було приховано належність права власності на майно ОСОБА_4 та ОСОБА_1, що є підставою для визнання правочину недійсним.

Судова колегія з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Встановлено, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.01.2011 року по справі № 2-260/11 визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на квартиру № 39 у будинку № 2 по Стадіонному проїзду в м. Харкові, як на сумісне майно подружжя. Також визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири № 39 у будинку № 2 по Стадіонному проїзду в м. Харкові, укладений 30.12.2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 Повернуто сторони в первісний стан: повернуто ОСОБА_4 та ОСОБА_1 квартиру № 39 у будинку № 2 по Стадіонному проїзду в м. Харкові та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму у розмірі 228 800 грн. Рішення набрало законної сили 28.01.2011 року (а.с. 4-6).

Право власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не зареєстровано.

Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 18.04.2017 року між відповідачами, посвідченого ПНХМНО ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за №1588, ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 придбала квартиру №39 у будинку №2 по Стадіонному проїзду в м. Харкові.

Згідно Інформації реєстру прав власності на нерухоме майно від 12.06.2017 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2

При оформленні оспорюваного договору купівлі-продажу відповідач ОСОБА_3 гарантував, що зазначена квартира №39 будинку № 2 по Стадіонному проїзду в м. Харкові на момент укладення договору купівлі-продажу дійсно належить йому на праві особистої приватної власності, нікому іншому не продана, не передана і іпотеку, під податковою заставою і під забороною (арештом) не перебуває, немає спору, а також прав щодо неї (за договором найму чи оренди, за шлюбним договором) у третіх осіб, в тому числі у малолітніх, неповнолітніх дітей, непрацездатних та інших осіб, які користуються цією квартирою або зареєстрованої у цій квартирі, правам та інтересам яких суперечить цей договір як в межах, так і за межами України.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статтей 658, 659 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Продавець зобов'язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається (права наймача, право застави, право довічного користування тощо).

Укладаючи договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_2, ОСОБА_3 було відомо, що відповідно до рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.01.2011 року по справі № 2-260/11, яке набрало законної сили, право власності на вказану квартиру належить іншим особам ОСОБА_1 та ОСОБА_8, проте приховав ці обставини.

Крім того, вказаним рішенням суду правочин, на підставі якого ОСОБА_3 придбав у свою власність квартиру АДРЕСА_1, визнано недійсним, сторони повернуто у попередній стан. Тому жодних прав щодо вказаної квартири та права на її відчуження ОСОБА_3 на час укладення договору з ОСОБА_2 не мав.

Отже, суд першої інстанції мав всі підстави для визнання вказаного договору недійсним.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо предявлення вимог про недійсність правочину особою, яка не була стороною договору, слід зазначити, що із змісту ст.215 ЦК України вбачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа.

Оскільки ЦК не містить визначення поняття «заінтересована особа», при вирішенні слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

Зважаючи на те, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.01.2011 року, яке набрало чинності, було визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_8 С,С. та ОСОБА_1 на спірну квартиру як на сумісне майно подружжя, ОСОБА_1, як особа, право власності якої було порушене, мав всі підстави для звернення до суду із вказаним позовом.

Статтею 8 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право на ефективне відновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення його основних прав, наданих їй конституцією або законом.

В силу статті 17 Загальної декларації прав людини кожна людина має право володіти майном як одноосібно, так і спільно з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В силу статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 18 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 вересня 2018 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

ОСОБА_9