Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 334/7800/13Головуючий у 1-й інстанції Ісаков Д.О.
Пр. № 22-ц/778/3094/18Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Воробйової І.А.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладників фізичних осіб на ліквідацію Шевченко А.М. на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2018 року у справі за скаргою Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (надалі - Банк) на дії державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Новікової І.О., зацікавлена особа: ОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Банк звернувся до суду із вищезазначеною скаргою (т.с. 3 а.с. 1-9), в якій просив:

- визнати незаконними дії державного виконавця Новікової І.О. Дніпровського ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 25.11.2016 року по ВП № 52569529;

- скасувати постанову старшого державного виконавця Новікової І.О. Дніпровського ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області про повернення виконавчого документа стягувачеві від 25.11.2016 року по ВП № 52569529;

- зобов`язати Дніпровський ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області відновити провадження № 52569529.

В обґрунтування своєї скарги Банк зазначав, що 08.10.2014 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя ухвалено рішення, згідно якого з ОСОБА_5, ОСОБА_4 на користь Банку стягнуто заборгованість за кредитним договором.

На виконання рішення суду 31.10.2014 року видано виконавчий лист, на підставі якого 06.10.2016 року державним виконавцем Новіковою І.О. відкрито виконавче провадження № 52569529 з примусового виконання вказаного виконавчого документа.

13.12.2016 року Банк отримав постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 25.11.2016 року. Підставою для повернення виконавчого документа стала відсутність майна у боржника, на яке можливо було звернути стягнення заборгованості.

Заявник вважає, що державним виконавцем виконавчий документ повернуто передчасно, не вжито всіх необхідних заходів щодо розшуку майна боржника. Вважає, що державний виконавець повинен був звернутись до суду із поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника. Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Ухвалою суду першої інстанції від 03 січня 2016 року (т.с. 3 а.с. 11) провадження у цій справі за вищезазначеною скаргою Банку відкрито.

В силу вимог п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року № 2147-VІІ, якій набрав чинності з 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2018 року (т.с. 3 а.с. 85-86) у задоволенні вищезазначеної скарги Банку у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права судом першої інстанції при її постановленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (т.с. 3 а.с. 88-92) просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою задовольнити скаргу Банку на дії державного виконавця в повному обсязі.

До утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується (п. 8 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною скаргою Банку відкрито (т.с. 3 а.с. 101), справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 3 а.с. 103).

Державний виконавець надав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу Банку у цій справі (т.с. 3 а.с. 117-118).

Боржник ОСОБА_4 правом на відзив на апеляційну скаргу Банку у цій справі не скористалась.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання 13 вересня 2018 року повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи з додержанням вимог ЦПК України (т.с. 3 а.с. 108-116, 121-134, 137-138) всі учасники цієї справи не з'явились, про причини своєї неявки та неявки представників апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення апеляційному суду не подавали.

Навпаки, державний виконавець у відзиві на апеляційну скаргу Банку у цій справі (т.с. 3 а.с. 117-118) просив розглядати дану справу апеляційним судом за відсутністю державного виконавця.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України в редакції апеляційний суд ухвалив заяву державного виконавця задовольнити, розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю всіх учасників цієї справи.

В силу вимог ст. 247 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у разі неявки в судове засіданні всіх учасників справи…, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Банку підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення … і ухвалити … нове рішення …

В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 1, 3 ЦПК України судовими рішеннями є ухвали, постанови.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового… є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні скарги Банку у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 447-453 ЦПК України, Закону України "Про виконавче провадження" та виходив із наступного.

Порядок розгляду скарг на дії, бездіяльність, рішення, державного виконавця, чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання рішення визначений розділом VІІ ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року «Судовий контроль за виконанням судових рішень».

Ст. 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Ч. 1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

П. 1 ч.1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.81 ЦПК України (чинній з 15.12.2017 року редакції) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Ст. 451 ЦПК України (в редакції чинній з 15.12.2017 року) передбачено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Судом встановлено, що на виконанні у Дніпровському ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області перебував виконавчий лист № 334/7800/13-ц, виданий 31.10.2014 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя відносно ОСОБА_4 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08.10.2014 року згідно якого з ОСОБА_5, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Родовід банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 14231,09 доларів США та 196011,54 грн. 06.10.2016 року відкрито виконавче провадження ВП № 52569529 з примусового виконання вказаного виконавчого документа.

В ході виконання державним виконавцем було вчинено ряд виконавчих дій, направлених на повне виконання вказаного рішення, зокрема, отримано iнформацiйну довiдку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з Реєстру прав власностi на нерухоме майно, Державного реєстру iпотек та Єдиного реєстру заборон вiдчуження об'єктiв нерухомого майна в порядку доступу державних виконавцiв, накладено арешт на все нерухоме майно боржника.

При цьому встановлено, що право власностi на нерухоме майно та земельну дiлянку за боржником не зареєстровано.

Згiдно вiдповiдi Пенсійного фонду України встановлено, що боржник пенсiю не отримує, а також за трудовими та цивільно - правовими договорами не працює.

Згiдно вiдповiдi Державної фіскальної служби за боржником не зареєстровано жодних номерів рахунків, вiдкритих у банках та iнших фiнансових установах.

Неодноразово на адресу боржника були направленi вимоги державного виконавця з' явитися на особистий прийом державного виконавця Днiпровського ВДВС м. Запорiжжя, між тим, боржник на виклики не зявляється.

Таким чином, державним виконавцем були вжитi передбаченi Законом України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання рiшення для встановлення фактичного мiсця заходження боржника, а саме згiдно виходу державного виконавця за адресою вказаною у виконавчому документi дверi ніхто не вiдчинив, перевiрити майновий стан боржника не виявилось можливим.

При цьому, згідно ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» примусове проникнення до житла чи iншого володiння боржника є правом, а не обов`язком державного виконавця.

25.11.2016 року на пiдставi п.2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем було прийнято постанову ВП № 52569529 про повернення виконавчого документа стягувачу при виконаннi виконавчого листа № 334/7800/13-ц виданого 31.10.2014 року Ленiнським районним судом м.Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Родовiд банк» суми боргу у розмiрi 14231,09 доларів США та 196011,54 грн. та за вих. № 13402 від 26.11.2016 року направлено стягувачу.

Вiдповiдно до ст.2 та ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених чинним законодавством.

Таким чином, в діях державного виконавця не вбачається порушень вимог законодавства, його дії проведені у відповідності до Закону України "Про виконавче провадження", тому підстав для визнання дій державного виконавця щодо повернення виконавчого документа стягувачу, неправомірними та скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу у суда не має.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Проте із такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з наступних підстав.

Помилковими є висновки суду першої інстанції при вищевикладених встановлених фактичних обставинах, що державним виконавцем у вищезазначеному ВП № 52569529 від 06.10.2016 року було вжито саме всіх можливих заходів для примусового виконання виконавчого листа № 334/7800/13-ц, виданого 31.10.2014 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя, на виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя у цій справі про стягнення з ОСОБА_4 на користь Банку боргу в розмірі 3441,00 грн. судового збору, а тому, відповідно, помилковими також є висновки суду першої інстанції, що у державного виконавця у даному виконавчому провадженні були підстави для винесення останнім постанови від 25.11.2016 року (а.с. 77) про повернення вищезазначеного виконавчого документа Банку, як стягувачеві.

Оскільки, встановлено, що державний виконавець майже через місяць після відкриття виконавчого провадження (06.10.2016 року т.с. 3 а.с. 6-7, 67) повернув Банку вищезазначений виконавчий лист на підставі ст. 37 ч. 1 п. 2 ЗУ «Про виконавче провадження» (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними).

Так, дійсно, чинним ЗУ «Про виконавче провадження» не передбачено, який строк має пройти, протягом якого державний виконавець має розшукувати майно боржника, однак, останній має бути розумним.

Крім того, в силу вимог ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для виконання.

Виконання рішення є завершальною стадією розгляду цивільної справи.

А в силу вимог ст. 18 ч. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно та своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Із наданих суду першої інстанції державним виконавцем матеріалів виконавчого провадження (т.с. 3 а.с. 62-77) вбачається, що державним виконавцем не було вжито саме всіх можливих заходів для розшуку майна боржника та зокрема, відповідно, для примусового виконання виконавчого листа № 334/7800/13-ц, виданого 31.10.2014 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя, на виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя у цій справі про стягнення з ОСОБА_4 на користь Банку боргу в розмірі 3441,00 грн. судового збору.

Так, державний виконавець не перевірив майновий стан боржника за місцем проживання останнього, оскільки згідно із актом державного виконавця (т.с. 3 а.с. 75) за результатами лише одного виходу останнього «двері кварти не відкрили».

Належні, допустимі докази того, що вихід державного виконавця на адресу боржника був не єдиним, у цій справі відсутні та державним виконавцем апеляційному суду не надані.

Хоча, апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованостіухвали суду першої інстанції у цій справі в межах апеляційної скарги Банку.

Крім того, державний виконавець в силу вимог ст. 18 ч. 3 п. 13 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі відсутності у нього доступу до житла боржника, мав право на звернення до суду з поданням про примусове проникнення до житла боржника, в якому перебуває чи може перебувати майно боржника, яке можна описати, арештувати та на яке можна звернути стягнення з метою виконання рішення суду у цій справі.

Докази того, що державний виконавець звертався до суду із вищезазначеним поданням, у наданих суду у матеріали цієї справи матеріалах виконавчого провадження відсутні.

Якщо боржник не з'являвся на виклики державного виконавця з метою надання відповідних пояснень з приводу надання інформації щодо наявності у нього будь-якого рухомого майна, яке знаходиться у нього чи третіх осіб, яке можна описати, арештувати та на яке можна звернути стягнення з метою виконання рішення суду у цій справі, то державний виконавець в силу вимог ст. 18 ч. 3 п. 14 ЗУ «Про виконавче провадження» мав право застосувати до останнього привід за допомогою працівників поліції.

Докази того, що державний виконавець застосовував до боржника заходи приводу за допомогою працівників поліції, у наданих суду у матеріали цієї справи матеріалах виконавчого провадження відсутні.

При вищевикладених обставинах, враховуючи, що боржник ухиляється від виконання рішення суду у цій справі, державний виконавець міг також в силу вимог ст. 18 ч. 3 п. 19 ЗУ «Про виконавче провадження» застосувати у даному виконавчому провадженні до останнього крайній захід - звернутись до суду із поданням про обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Однак, докази того, що державний виконавець звертався до суду із таким поданням, у наданих суду у матеріали цієї справи матеріалах виконавчого провадження відсутні.

За таких обставин, підстави для повернення державним виконавцем Банку, як стягувачеві, вищезазначеного виконавчого листа № 334/7800/13-ц, виданого 31.10.2014 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя, передбачені ст. 37 ч. 1 п. 2 ЗУ «Про виконавче провадження) станом на 25.11.2016 року були відсутні, а тому суд першої інстанції мав з урахуванням вимог ст. 451 ЦПК України (судове рішення за скаргою) визнати неправомірними дії державного виконавця Новікової І.О. Дніпровського ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області по винесенню постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 25.11.2016 року по ВП № 52569529 та скасувати останню, відмовивши у задоволенні решти вимог скарги Банку у цій справі.

Оскільки, суд не вправі у цій справі зобов'язувати Дніпровський ВДВС ГТУЮ у Запорізької області відновлювати виконавче провадження № 52569529, оскільки у даному провадженні оскаржуються не дії та рішення відділу, а дії та рішення у вигляді постанови конкретного державного виконавця і це державний виконавець у вказаному виконавчому провадженні, а не відділ має поновити порушене право Банку.

Оскільки, Банк у своїй скарзі про це не просив, державний виконавець має це зробити в межах своєї компетенції самостійно в силу вимог ЗУ «Про виконавче провадження» без відповідної постанови суду у цій справі.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Банку лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, ухвала суду першої інстанції є такою, що постановлена судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, ґрунтується на припущеннях, а тому підлягає скасуванню із постановленням апеляційним судом нового судового рішення у вигляді постанови, якою скаргу Банку слід задовольнити частково, визнати неправомірними дії державного виконавця Новікової І.О. Дніпровського ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області по винесенню постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 25.11.2016 року по ВП № 52569529; постанову старшого державного виконавця Новікової І.О. Дніпровського ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області про повернення виконавчого документа стягувачеві від 25.11.2016 року по ВП № 52569529 слід скасувати, у задоволенні решти вимог скарги Банку слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 368, 371 - 372, 374, 379, 381-384, п.п. 8,9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладників фізичних осіб на ліквідацію Шевченко А.М. задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 травня 2018 року цій справі скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Скаргу Банку задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії державного виконавця Новікової І.О. Дніпровського ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області по винесенню постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 25.11.2016 року по ВП № 52569529;

Постанову старшого державного виконавця Новікової І.О. Дніпровського ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області про повернення виконавчого документа стягувачеві від 25.11.2016 року по ВП № 52569529 скасувати.

У задоволенні решти вимог скарги Банку відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови у цій справі апеляційним судом складений 14.09.2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Воробйова І.А.