Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 212/2629/16-ц

провадження № 61-9979св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - приватне акціонерне товариство «ЄВРАЗ Суха Балка»,

розглянув у порядку спрощеного письмового провадження касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «ЄВРАЗ СухаБалка» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 30 червня 2016 року у складі судді Пустовіта О. Г. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2016 року у складі суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М., Михайлів Л. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ Суха Балка» (на теперішній час - приватне акціонерне товариство «ЄВРАЗ Суха Балка», далі - ПрАТ «ЄВРАЗ Суха Балка») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строку її виплати та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтувано тим, що з 03 червня 1993 року по 22 березня 2007 року він працював на підприємстві відповідача підземним бурильником шпурів 5 розряду на шахті «ім. Фрунзе», а 22 березня 2007 року звільнений у зв'язку з виходом на пенсію. У 2012 році він дізнався, що ПрАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» протягом періоду з 1993 року по 2007 рік не у повному розмірі виплачувало йому заробітну плату за час відпустки. Він звернувся до відповідача із заявою про виплату недоплаченої заробітної плати, яку донараховано й виплачено у 2012 році у розмірі 5 187 грн 02 коп.

Зазначав, що у зв'язку із невиплатою заробітної плати за час щорічної відпустки відповідач зобов'язаний виплатити йому компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строку її виплати у розмірі 6 798 грн, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10 017 грн 42 коп. Крім того, незаконними діями відповідача йому завдана моральна шкода, розмір якої становить 10 тис. грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 30 червня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10 017 грн 42 коп., без утримання податку з доходів фізичних осіб. Стягнуто з ПрАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати (доходу) у зв'язку із порушенням строку виплати в розмірі 6 798 грн, без утримання податку з доходів фізичних осіб. Стягнуто з ПрАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» на користь ОСОБА_1 2 тис. грн у відшкодування моральної шкоди, спричиненої несвоєчасною виплатою заробітної плати, без утримання податків з доходів фізичних осіб. В іншій частині позов залишено без задоволення. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в день звільнення позивачу з вини роботодавця не виплачено належних від підприємства сум, у тому числі не нараховано заробітну плату за час відпустки за період із 1997 по 2007 роки, виплата якої здійснена лише у квітні 2012 року, тому наявні підстави для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строку її виплати та відшкодування моральної шкоди. Суд дійшов висновку про дотримання позивачем строку звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки підприємство не розрахувалося із ОСОБА_1 ні при звільненні 22 березня 2007 року, ні в 2012 році, а право звернутися із вимогою про стягнення сум компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати не обмежується будь-яким строком.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 30 червня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що станом на день звільнення позивача із займаної посади невиплаченою залишилась недонарахована заробітна плата за період відпусток з лютого 1997 року по січень 2007 року в сумі 5 187 грн 02 коп. Вказана сума недоплаченої заробітної плати була нарахована відповідачем за наказом генерального директора від 16 лютого 2010 року на виконання Спільної постанови генерального директора та профспілкових комітетів № 3 від 06 лютого 2012 року, якою було визнано порушення пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати при розрахунку заробітної плати за період відпусток працівникам ПрАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» в період з 01 січня 1995 року по 01 березня 2010 року й постановлено провести перерахунок заробітної плати колишнім працівникам підприємства за вказаний період. Спір щодо застосування положень Спільної постанови генерального директора та профспілкових комітетів № 3 від 06 лютого 2012 року й розрахунку суми недоплаченої заробітної плати за період відпусток працівника ОСОБА_1 між сторонами відсутній та позивачем з цього приводу жодних позовних вимог не заявлялося, а тому суд першої інстанції здійснював розгляд справи в межах заявлених вимог. За відсутності позовних вимог (спору) у вищезазначеній частині, доводи апеляційної скарги відповідача про неврахування судом положень Спільної постанови генерального директора та профспілкових комітетів № 3 від 06 лютого 2012 року є необґрунтованими та суперечать матеріалам справи. Оскільки ПрАТ «ЄВРАЗ СухаБалка» виплатило позивачу заробітну плату за період відпусток з липня 1997 року по березень 2007 року лише у 2012 року, наявні підстави для нарахування компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати. Доводи апеляційної скарги про те, що у суду першої інстанції не було підстав для застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» та Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати» з тих підстав, що спірні суми заробітної плати за час відпусток не були нараховані, не беруться до уваги, оскільки вони суперечать позиції, висловленій у рішенні Конституційного суду України від 15 жовтня 2013 року № 1-18/2013 щодо права особи на звернення до суду із позовом про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Оскільки матеріалами справи доведений факт несвоєчасної виплати належних позивачу сум заробітної плати за час відпусток за минулі роки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що мало місце порушення роботодавцем прав працівника, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як вбачається з матеріалів справи, на теперішній час ПрАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» не проведено виплату всіх належних позивачеві сум, зокрема, не нарахована та не виплачена компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати у розмірі 6 798 грн, нарахування якої є обов'язком роботодавця та яка має бути виплачена у тому ж місяці, у якому було здійснено виплату заборгованості із заробітної плати (статті 1, 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків їх виплати»), тобто перебіг тримісячного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, взагалі не почався.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник Сагуйченко Є. В. в інтересах ПрАТ «ЄВРАЗ СухаБалка» просить скасувати рішення судів та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження судових рішень обґрунтовано тим, що вимога про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строку її виплати у спірних правовідносинах не підлягає застосуванню, оскільки для стягнення такої компенсації необхідним є дотримання визначених умов: нарахування, але невиплата громадянину належних його доходів (заробітної плати); порушення встановлених строків їх виплати; затримка виплати нарахованих доходів на один і більше календарних місяців; зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги; доходи не повинні мати разового характеру. В даному випадку порушення строків виплати заробітної плати не було, а, оскільки позивачем заявлено вимогу про нарахування компенсації щодо оспорюваної суми заробітної плати за час щорічних відпусток, а не нарахованої, то вона не підлягає задоволенню.

Умовою для застосування частини другої статті 117 КЗпП України є наявність спору про розмір належних працівникові сум при звільненні, який виник саме в момент звільнення працівника та неправомірність дій власника підприємства щодо невиплати цих спірних сум, про що працівником заявлена вимога. При звільненні позивача такий спір був відсутній, тому позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не відповідає умовам відповідальності власника, визначених статтею 117 КЗпП України. Крім того, при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Суди стягнули спірні суми із зазначенням про те, що вони не підлягають оподаткуванню, що суперечить вимогам статті 14 ПК України, згідно якої податковий агент зобов'язаний нарахувати, утримати та сплатити податок до бюджету України від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються.

Вимога про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою, оскільки позивачем не наведено підстав для її задоволення та не надано належних і допустимих доказів на підтвердження його моральних страждань.

Судами не враховано сплив позовної давності щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, оскільки про обставини повного розрахунку ОСОБА_1 дізнався у 23 березня 2012 року.

12 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

За положеннями статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 у період з 03 червня 1993 року по 22 березня 2007 року працював на шахті «ім. Фрунзе» ПрАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» та був звільнений за статтею 38 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію за віком.

В день звільнення - 22 березня 2007 року - з вини відповідача ОСОБА_1 не була проведена виплата належних при звільненні сум, а саме: не виплачено заробітну плату за час відпусток у період з 1997 по 2007 рік у загальному розмірі 5 187 грн 02 коп. Відповідний розрахунок проведено 23 березня 2012 року.

Посилання у касаційній скарзі на безпідставність вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строку її виплати у спірних правовідносинах є безпідставними.

За змістом статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться підприємством відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» та постанови Кабінету Міністрів України № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» від 21 січня 2001 року у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати за один і більше календарних місяців, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, нарахованої працівникові за період роботи з 01 січня 1998 року по 31 грудня 2000 року, проводиться відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. За змістом пункту 2 вказаного Положення компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 01 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Відповідно до положень Закону України «Про відпустки» (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку.

За змістом пунктів 2, 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки (пункт 2).

У випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей (пункт 10).

Спільною постановою генерального директора ПрАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» та профспілкових комітетів № 3 від 06 лютого 2012 року визнано порушення пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати при розрахунку заробітної плати за період відпусток працівникам ПрАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» в період з 01 січня 1995 року по 01 березня 2010 року й постановлено провести перерахунок заробітної плати колишнім працівникам підприємства за вказаний період із застосуванням формули: коригуючий коефіцієнт = 1 + розмір підвищення тарифних ставок та посадових окладів (у частках одиниці) х 0,71.

Таким чином, структура заробітної плати ОСОБА_1 (у тому числі й за час відпустки) у період із липня 1997 року по березень 2007 року повинна була включати й суми коригування заробітної плати на коефіцієнт її підвищення. Разом з тим, у порушення вимог законодавства відповідні коригування заробітної плати ОСОБА_1 у спірний період не проводилися.

Тобто, за три дні до початку кожної відпустки у період з 1997 по 2007 рікОСОБА_1 підлягала нарахуванню та виплаті заробітна плата за час відпустки з урахуванням коефіцієнту підвищення заробітної плати, однак позивач не отримував відповідних сум коригування заробітної плати, внаслідок чого утворився борг у загальному розмірі 5 187 грн 02 коп.

Ненарахування зазначених сум є наслідком порушення роботодавцем положень пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, а тому не може становити кваліфікуючу ознаку відсутності підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 компенсації втрати частини заробітної плати за час відпустки у зв'язку з порушенням термінів її виплати (за обставин дотримання законодавцем вимог закону такі суми були б нараховані та виплачені працівнику у відповідному розрахунковому періоді). В цій частині доводи касаційної скарги є необґрунтованими.

Доводи касаційної скарги про те, що, застосовуючи до спірних правовідносин положення частини другої статті 117 КЗпП України, суди не врахували відсутність спору в момент звільнення позивача, а тому позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не відповідає умовам відповідальності власника, визначених статтею 117 КЗпП України, не узгоджуються зі змістом статті 117 КЗпП України та встановленими обставинами справи.

За змістом частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суми заробітної платиОСОБА_1 за час відпустки у період із липня 1997 року по березень 2007 року з урахуванням коефіцієнту підвищення заробітної плати (загальний розмір - 5 187 грн 02 коп.) не було виплачено позивачу у день звільнення. Відсутність заперечень працівника щодо виплати належних від підприємства сум в день звільнення не звільняє роботодавця від відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, якщо у подальшому між сторонами виник спір щодо належності розрахунку та цей спір вирішено на користь працівника.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-837цс15 від 23 грудня 2015 року.

Суди обґрунтовано стягнули із відповідача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у повному обсязі, оскільки належні ОСОБА_1 суми заробітної платиза час відпустки у період із липня 1997 року по березень 2007 року з урахуванням коефіцієнту підвищення заробітної плати (5 187 грн 02 коп.) виплачено відповідачем при відсутності спору про їх розмір.

Колегія суддів погоджується із висновками судів про те, що перебіг позовної давності за вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не почався, з огляду на таке.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку із статтями 117, 237-1 КЗпП України за статтею 47 КЗпП України в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Згідно пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» від 21 січня 2001 року сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці,

у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Враховуючи те, що при виплаті заборгованості із заробітної плати 23 березня 2012 року ОСОБА_1 не проведено компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що перебіг тримісячного строку не почався. Доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до неправильного розуміння норм про застосування позовної давності у трудових спорах.

Доводи касаційної скарги про те, що резолютивна частина рішення суду першої інстанції суперечить вимогам статті 14 ПК України, є необґрунтованими, оскільки зміст ухваленого судом першої інстанції рішення свідчить про те, що судом стягнуто суми коштів без утримання податку з доходів фізичних осіб; відрахування податків та необхідних платежів із стягнутих сум мають бути проведені ПрАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» як податковим агентом щодо податку на доходи фізичних осіб при виконанні рішення суду.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «ЄВРАЗ Суха Балка» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 30 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик