Справа № 583/3460/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого - судді Сидоренка Р.В.,

за участю секретаря Зубатової І.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №5 в м. Охтирка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5, про визнання права власності на частку житлового будинку в порядку спадкування, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_5, про усунення від спадкування,

ВСТАНОВИВ:

08 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_6, після смерті якої відкрилася спадщина на житловий будинок по АДРЕСА_1 В квітні 2017 року він звернувся до Охтирської міської державної нотаріальної контори з метою оформлення права спадщини, де дізнався, що при житті мати позивача ОСОБА_6 на випадок своєї смерті зробила розпорядження відповідно до якого все майно, яке на день її смерті буде їй належати, де б воно не знаходилося і на яке вона буде мати право заповіла ОСОБА_3 В липні 2017 року відповідач отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого набула право власності на 5/6 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд по АДРЕСА_1 Інша 1/6 частина спадкового будинку відповідно до права на обов'язкову частку у спадщині належить ОСОБА_5 З оформленням ОСОБА_3 права на спадщину за заповітом позивач не згоден, вважає, що має право на обов'язкову частку в порядку ст. 1241 ЦК України, так як на момент відкриття спадщини він був непрацездатним. Підтвердженням своєї непрацездатності позивач вважає період його перебування на лікуванні внаслідок отримання ним під час ДТП, яка мала місце 30.06.2015 року, тяжких тілесних ушкоджень. Діагноз який був встановлений ОСОБА_1 в 2015 році став причиною оформлення ним 2017 року інвалідності. Тобто непрацездатність через стан здоров'я позивача фактично мала місце з 2015 року і на час відкриття спадщини, а саме станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 був непрацездатним, а тому має право на обов'язкову частку в вищезазначеній спадщині. В зв'язку з чим просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом, як обов'язкову частку у спадщині на 1/6 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на приватизованій земельній ділянці.

18 січня 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_5, про усунення від спадкування в зв'язку з ухиленням від виконання свого обов'язку щодо утримання спадкодавця. Вимоги мотивує тим, що вона, ОСОБА_1, ОСОБА_5 рідні брати і сестри, а померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 є їх рідною матір'ю. мати за життя залишила заповіт (розпорядження) на випадок своєї смерті, відповідно до якого все майно, яке на день її смерті буде їй належати, де б воно не знаходилося і з чого воно б не складалось мати заповіла їй. В липні 2017 року вона отримала свідоцтво про спадщину за заповітом після смерті своєї матері. При оформленні спадщини разом з нею у нотаріуса був присутній також і брат ОСОБА_1, якому нотаріусом було роз'яснено його права, в тому числі на отримання частки. Брат в присутності нотаріуса від спадщини відмовився. Підставою звернення до суду із зустрічною позовною заявою є той факт, що її брат, за життя матері, а також по момент смерті матері, не виконував свої законні зобов'язання про піклування матір'ю, не турбувався станом здоров'я матері, не надавав дорогому. Так, мати починаючи з 2013 року перебувала в безпорадному стані, вона майже не пересувалася, потребувала стороннього догляду. В зв'язку з чим, просить усунути ОСОБА_1 від права на спадкування спадщини, яка відкрилася після смерті матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Проти задоволення зустрічної позовної заяви заперечував. Пояснив, що в листопаді 2016 року він звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та надавав нотаріусу документ на підтвердження своєї непрацездатності. Нотаріус повідомила його, що якби він був пенсіонером, то мав би право частку в спадщині. На час смерті матері ОСОБА_6 він не мав статусу непрацездатності, а лише оформляв документи на інвалідність. Зазначив також, що він постійно приїздив до матері, коли мав можливість, надавав їй допомогу в харчуванні, лікуванні.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Зазначив, що на момент смерті матері ОСОБА_1 фактично був непрацездатним, а тому має право на обов'язкову частку у спадщині. Проти задоволення зустрічного позову заперечував, вважає його необґрунтованим, оскільки не доведено, що ОСОБА_1 не доглядав за матір'ю.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала поти їх задоволення, пояснила, що в 2006 році їхня мати ОСОБА_6 оформила право власності на житловий будинок в порядку спадкування після смерті свого чоловіка. В 2007 році склала заповіт на користь неї. Після смерті матері ОСОБА_1 повідомив її, що не збирається оформляти спадщину після смерті матері та запропонував заплатити йому гроші, оскільки він потребував операції. Крім того, в нотаріальні конторі, нотаріус повідомляла ОСОБА_1, що оскільки той не має групи інвалідності та не є пенсіонером, а отже не може оформити на себе частку в спадщині. Надала письмовий відзив на позовну заяву, згідно якого зазначила, що позивачем не надано докази, які б підтверджували його непрацездатність саме на момент смерті матері. Позивач зазначає, що він перебував на лікуванні внаслідок отриманих травм від ДТП, що мало місце 30.06.2015 року. Між тим, згідно виписки з історії хвороби №12184 стаціонарного хворого ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в Сумській обласній клінічній лікарні з 06.07.2015 року по 27.07.2015 року. Відповідно до довідки до акта огляду медико - соціальною експертною комісією №666218 ОСОБА_1 має третю групу інвалідності, дата огляду 09.08.2017 року, та зазначено, що йому протипоказана важка фізична праця. Підтвердження непрацездатності в період ІНФОРМАЦІЯ_1 відсутнє. Крім того, їхня мати перебувала на психіатричному обліку внаслідок психічного захворювання з 01.12.2013 року. За життя мати мала статус інваліда, потребувала постійного стороннього догляду. Відповідач проживаючи з матір'ю надавала постійний догляд матері, піклувалась про неї. Брат проживаючи окремо, такого догляду їй не надавав. Тому просить відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 Зустрічну позовну заяву підтримала з підстав викладених в позові, просила задовольнити. Також в судовому засіданні зазначила, що брат інколи приїздив до матері, привозив продукти, проте взагалі не допомагав їй.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечував, просив задовольнити зустрічну позовну заяву. Зазначив також, що ОСОБА_1 не доведено наявності непрацездатності на момент смерті матері ОСОБА_6, тобто на момент відкриття спадщини. Разом із відповідачем не заперечують проти того, що ОСОБА_1 потрапив в дорожньо - транспортну пригоду, але фактично інвалідність ним була оформлена в 2017 році, тобто через два роки після смерті матері. Зустрічну позовну заяву просить задовольнити.

Третя особа в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, шляхом направлення судових повісток за адресою, зазначеною в позовній заяві, однак конверти повернулися на адресу суду без вручення із зазначенням «інші причини, що не дали змоги виконати обов'язки щодо пересилання поштового відправлення».

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_3 її матір, а ОСОБА_1 дядько. З 2014 року вона разом із матір'ю проживають в м. Охтирка. Спочатку проживали у бабусі по АДРЕСА_1, а потім жили то у дядька, то винаймали квартиру. Коли бабусі зовсім стало погано, то вони знову переїхали до неї жити. Вона доглядала за бабусею до її смерті та була її опікуном. В 2014 році бабуся вже не ходила та була психічно хвора, за нею постійно був сторонній догляд. Після смерті бабусі ОСОБА_1 запропонували 1/6 частину житлового будинку, однак він відмовився та вимагав за свою частку гроші.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що проживає по сусідству із ОСОБА_3 вже близько 40 років. В 2014 році до ОСОБА_6 приїхала її донька ОСОБА_3 з донькою та чоловіком. Вони доглядали за бабусею, ОСОБА_6 завжди була доглянута, нагодована, вони вивозили її на колясці, оскільки вона не ходила. ОСОБА_1 мало коли бачили у бабусі, хоча він і жив в м. Охтирка. Коли ОСОБА_6 захворіла, то він поїхав на заробітки та дуже рідко приїжджав.

Заслухавши думку учасників судового процесу, проаналізувавши матеріали справи, дійшов до наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 10.06.2016 року (а.с.3).

Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 19.07.2005 року державним нотаріусом Охтирської міської нотаріальної контори, ОСОБА_6 успадкувала після смерті свого чоловіка ОСОБА_9 житловий будинок з господарчими спорудами по АДРЕСА_1 (а.с. 146).

За життя ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений 11.12.2007 року державним нотаріусом Охтирської міської державної нотаріальної контори, яким все своє майно, яке на день її смерті буде їй належати, де б воно не знаходилося і на яке вона буде мати право заповіла ОСОБА_3 (а.с. 4).

04 липня 2017 року державним нотаріусом Охтирської міської державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/6 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських побутових будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.153, 154).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України).

Згідно із ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Заповідач має право призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин; заповідач має право на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, на заповідальний відказ, на покладення на спадкоємця інших обов'язків, а також право на скасування заповіту тощо (частина перша статті 1235, статті 1236, 1237, 1240, 1254 Кодексу).

За своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною.

Частиною 1 статті 1241 ЦК України встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Отже, Цивільним кодексом України визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов'язкову частку у спадщині, де право на обов'язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Таким чином, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак, застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в частині першій статті 1241 Кодексу, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом. Перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлений указаними положеннями Кодексу, є вичерпним і дає підстави віднести цих осіб до членів сім'ї чи найближчих родичів спадкодавця.

Позивач, ОСОБА_1, надав суду виписку з історії хвороби №12184 стаціонарного хворого, згідно якої він знаходився на стаціонарному лікуванні в КЗ СОР «Сумська обласна клінічна лікарня» в період з 06.07.2015 року по 27.07.2015 року, довідку до акта огляду медико - соціальною експертною комісією про те, що він 09.08.2017 року проходив первинний медичний огляд та йому встановлено інвалідність третьої групи, у зв'язку з загальним захворюванням, на строк до 01.09.2018 року (а.с. 7, 8).

Отже, з огляду на вищезазначене, враховуючи, що ОСОБА_1 належних доказів на підтвердження своєї інвалідності на момент смерті матері ОСОБА_6 не надав, тому слід зробити висновок, що ОСОБА_1 на момент відкриття спадщини не являвся інвалідом.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11 лютого 2014 року в справі № 1-1/2014 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України (справа про право на обов'язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця), розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обов'язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії «непрацездатні інвалідів I, II та III групи», а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний» роз'яснив, що згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум від 15 липня 1999 року №966-ХIV (далі Закон №966), абзацом сімнадцятим частиною першою статті 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058-IV з наступними змінами (далі Закон №1058) до непрацездатних належать, зокрема, особи, які визнані інвалідами в установленому законом порядку.

На підставі аналізу наведених положень Конституції України, Кодексу, Сімейного кодексу, Закону №966, Закону №1058 Конституційний Суд України в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов'язкову частку у спадщині дійшов висновку, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності.

Пленум Верховного Суду України у пункті 19 Постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 роз'яснив, що перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. Той зі спадкоємців, який має право на обов'язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов'язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Отже, ОСОБА_1 звертаючись до суду із даним позовом не надав суду жодних доказів того, чи був він визнаний інвалідом на день смерті спадкодавця в установленому законом порядку та чи прийняв спадщину, що залишилася після смерті ОСОБА_6

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до роз'яснень п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, роз'яснено , що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

З оглянутої в судовому засіданні копії спадкової справи №134/2016, виданої Охтирською міською державною нотаріальною конторою Сумської області, слідує, що із заявами про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, в шестимісячний строк звернулися ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_5

Проте, матеріали справи не містять докази відмови нотаріуса у оформленні права ОСОБА_1 на обов'язкову частку у спадщині.

Позивач не позбавлений можливості звернутися до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, відповідно до ст.1241 ЦК України.

Враховуючи вищевказані обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на частку житлового будинку в порядку спадкування задоволенню не підлягають.

При вирішенні зустрічних позовних вимог суд виходить з наступного.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 зазначає, що підставою звернення до суду із даним позовом є той факт, що її брат ОСОБА_1, за життя матері, а також на момент її смерті, не виконував свої законні зобов'язання про піклування за матір'ю, не турбувався станом здоров'я матері, не надавав допомогу.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Згідно роз'яснень, викладених у п.6 Постанови Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Непред'явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Правило частини п'ятої статті стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов'язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчинила необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Тобто, при розгляді позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: умисне ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження своїх вимог надала довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією №930844 від 18.05.2015 року, згідно якої ОСОБА_6 07.04.2015 року проходила первинний огляд та їй було встановлено другу групу інвалідності загального захворювання безстроково (а.с.34).

Відповідно до довідок виданий управлінням соціального захисту населення Охтирської міської ради від 10.01.2018 року за №37, 38 вбачається, що ОСОБА_7, ОСОБА_10 з 01.06.2015 року до 01.06.2016 року призначалася допомога на догляд за інвалідом ІІ групи внаслідок психічного розладу ОСОБА_6 (а.с. 32, 33).

Так, ОСОБА_3 не надані суду належні та допустимі докази того, що ОСОБА_1 мав можливість надавати матеріальну та іншу допомогу своїй матері ОСОБА_6, а також того, що його матір, не дивлячись на догляд, наданий позивачем за зустрічним позовом та її донькою, все одно потребує саме його допомоги, і навмисно ухилявся від надання спадкодавцеві допомоги.

Внаслідок викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та в задоволенні позову належить відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 13, 133, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5, про визнання права власності на частку житлового будинку в порядку спадкування та в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_5, про усунення від спадкування відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Сумської області шляхом подачі в тридцяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Охтирський міськрайонний суд Сумської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Р.В. Сидоренко