Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 758/1259/16-ц

провадження № 61-5908св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - державне підприємство завод «Генератор»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 липня 2016 року у складі судді Шаховніної М. О. та рішення Апеляційного суду міста Києва від

10 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф.,

Слободянюк С. В., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року державне підприємство завод «Генератор» (далі -

ДП завод «Генератор») звернулося до суду з позовом до

ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Позовна заява мотивована тим, що на балансі ДП завод «Генератор» знаходиться будинок за адресою: АДРЕСА_1.

У квартирі № 24 вищевказаного будинку зареєстрований і проживає відповідач, який користується усіма житлово-комунальними послугами.

Відповідач свої зобов'язання перед позивачем не виконує належним чином, не сплачує кошти за житлово-комунальні послуги, у зв'язку з чим за період з 01 січня 2012 року по 01 вересня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 29 761,81 грн.

ДП завод «Генератор» з урахуванням уточнень просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за комунальні послуги та обслуговування будинку, яка виникла станом на 01 квітня 2016 року, в розмірі 29 654,69 грн та суму сплаченого судового збору.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх незаконність та необґрунтованість. Відповідач пояснив, що дійсно в квартирі він проживає один, однак він є власником лише 1/2 частини квартири, а тому позовні вимоги щодо стягнення лише з нього всієї суми заборгованості є безпідставним. Крім того, просив застосувати до даних правовідносин строк позовної давності

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 21 липня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДП завод «Генератор» заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 15 609,74 грн та судовий збір у розмірі 1 339,80 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 як власник квартири АДРЕСА_1, балансоутримувачем якого є ДП завод «Генератор», відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та статей 66-68,

162 ЖК України не проводить належні розрахунки за житлово-комунальні послуги. Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом 29 січня

2016 року, а також наявність заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, суд дійшов висновку, що з ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість за період з січня 2013 року по квітень 2016 року в розмірі 15 609,74 грн в межах трирічного строку.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 10 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДП завод «Генератор» заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 7 804,87 грн та судовий збір у розмірі 780,48 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що сума заборгованості в межах трьохрічного строку підлягає стягненню із співвласників квартири. Оскільки позовні вимоги пред?явлено до одного власника, то сума заборгованості підлягає стягненню пропорційно до розміру частки у співвласності (стаття 360 ЦПК України).

10 листопада 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 10 жовтня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено факту про те, що він є балансоутримувачем квартири АДРЕСА_1.

30 листопада 2016 року ДП завод «Генератор» подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в яких просить касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Апеляційного суду міста Києва від 10 жовтня 2016 року скасувати та залишити в силі рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 липня 2016 року.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядається спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено, що рішення Подільського районного суду міста Києва від

21 липня 2016 року скасовано рішенням Апеляційного суду міста Києва від 10 жовтня 2016 року, а тому судом касаційної інстанції не перевіряється.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 перебуває на балансі

ДП завод «Генератор».

Відповідно до свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 23 серпня 2007 року 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1, інша 1/2 частина вказаної квартири належить ОСОБА_5.

Згідно з довідкою форми № 3 від 17 листопада 2015 року № 948, виданою

ДП завод «Генератор» в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано дві особи, а саме: ОСОБА_1 та ОСОБА_5

Згідно з розрахунком сума заборгованості відповідача перед позивачем за період з 01 січня 2013 року по 01 квітня 2016 року становить 29 654,69 грн, при цьому зазначено, що борг на 01 січня 2013 року вже становить

14 044,95 грн.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Статтею 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідач просив застосувати строк позовної давності до даних правовідносин.

Звертаючись із даним позовом до суду, ДП завод «Генератор» просило стягнути з відповідача суму заборгованості за період з 01 січня 2013 року по 01 квітня 2016 року, яка становить 29 654,69 грн. При цьому у розрахунку заборгованості зазначено, що борг на 01 січня 2013 року вже становить

14 044,95 грн.

Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь ДП завод «Генератор» суму заборгованості в межах трьохрічного строку позовної давності, в розмірі 7 804,87 грн, з урахуванням того, що відповідачу належить на праві власності 1/2 частина квартири, а інша 1/2 частини належить ОСОБА_5, позовні вимоги до якого не заявлялися.

Доводи заявника про те, що ДП завод «Генератор» не доведено того, що саме він є баласоутримувачем квартири АДРЕСА_1 є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

У даному випадку між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини, за якими у належне ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності приміщення надавалися житлово-комунальні послуги за відсутності укладеного у встановленому порядку договору, що не виключає обов?язку власника майна їх оплачувати, ураховуючи фактичне їх використання.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення Апеляційного суду міста Києва від 10 жовтня 2016 року - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 10 жовтня 2016 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 10 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило