АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2018 року м. Чернівці справа № 727/9352/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Лисака І.Н., Владичана А.І.

секретар Костюк Л.С.

за участю: позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за орендною платою та відшкодування оплати за спожиті комунальні послуги, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 12 березня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Літвінової О.Г.,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за орендною платою та відшкодування оплати за спожиті комунальні послуги.

Посилався на те, що 14 серпня 2014 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір оренди нерухомого майна, відповідно до умов якого відповідачці було передано в оренду нежитлове приміщення загальною площею 80 кв. м., що розташоване по вул. Головна,143 в м. Чернівці, зі сплатою орендної плати в розмірі 20960 грн. на місяць, строком на один рік.

Зазначав, що з 01 лютого 2015 року ОСОБА_4 припинила сплачувати орендні платежі, а з квітня 2015 року залишила орендоване приміщення не повідомивши його письмово, та не складаючи акта приймання-передачі приміщення в порядку п.8.3 договору оренди.

Вважав, що станом на 01 вересня 2017 року дія договору оренди не припинилася, обєкт оренди повернуто не було, а тому відповідачка повинна сплатити орендну плату та інші платежі зі оплати комунальних послуг.

Посилаючись на ці обставини, просив суд стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за орендною платою в розмірі 649760 грн., пеню за прострочення платежів за період з 01 вересня 2016 року по 01 вересня 2017 року в розмірі 1875500, 80 грн., оплату комунальних послуг в розмірі 7346,85 грн. та судові витрати в розмірі 8000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 березня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалите нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими.

Вказує на те, що ОСОБА_4 не надала суду жодних документальних підтверджень відмови ОСОБА_1 від отримання орендної плати за лютий-березень 2015 року та підписання акта приймання-передачі орендованого майна, а покази свідків, які суд взяв до уваги, були очевидно непослідовними та суперечливими між собою.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобовязується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч.1 ст.762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Судом встановлено, що 14 серпня 2014 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір оренди нерухомого майна, відповідно до умов якого відповідачці було передано в оренду нежитлове приміщення загальною площею 80 кв.м., що розташоване по вул. Головна,143 в м. Чернівці, зі сплатою орендної плати в розмірі 20960 грн. на місяць, строком на один рік.

Пунктом 4.4 договору оренди визначено, що орендодавець (або орендар) має право відмовитися від цього договору, попередивши орендаря (або орендодавця) в термін 30 днів.

28 лютого 2015 року ОСОБА_4 на адресу ОСОБА_1 направила лист-повідомлення, згідно якого відповідачка просила внести зміни в договір оренди шляхом зменшення орендної плати до 10000 грн., в звязку з фінансовою кризою в країні та підвищенням курсу долара. При цьому ОСОБА_4 зазначала, що у разі відмови від зменшення орендної плати, з 01 квітня 2015 року вона буде змушена розірвати договірні відносини та припинити договір оренди в односторонньому порядку, згідно п.4.4 даного договору (а.с.65).

Відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення, даний лист ОСОБА_1 вручений не був та повернувся адресату за закінченням терміну зберігання (а.с.68).

Разом з тим, колегія суддів вважає доведеним факт попередження наймодавця про припинення зобов»язання, оскільки в судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтвердив про те, що ОСОБА_4 його попереджала про те, що якщо він не зменшить орендну плату, то вона з квітня 2015 року припиняє зобов»язання. Також він підтвердив, що дійсно ОСОБА_4 звільнила орендне приміщення 1 квітня 2015 року.

Відповідно до вимог ст.598 ЦК України зобов»язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Припинення зобов»язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Оскільки договором була передбачена одностороння відмова від договору з умовою попередження іншої сторони за 30 днів і відповідачка дотрималася цих умов, колегія суддів вважає, що договір оренди об»єкта нерухомості припинив свою дію з 1 квітня 2015 року.

Є безпідставними доводи позивача про те, що договір є чинним, оскільки не підписувався акт приймання-передачі приміщення. Так, з наданих відповідачкою доказів та показів свідків, допитаних в суді першої інстанції зясовано, що відсутність акта приймання-передачі повязана виключно з діями орендодавця, який відмовлявся його підписувати.

Оскільки колегія суддів вважає встановленим факт припинення зобов»язання з 1 квітня 2015 року, то відповідно немає підстав для стягнення з 1 квітня 2015 року орендної плати.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення орендної плати за лютий-березень 2015 року, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 відмовився від отримання цих коштів.

Проте. такий висновок суду не ґрунтується на доказах, що містяться в матеріалах справи.

Пунктом 5.2 договору оренди встановлено, що орендна плата сплачується авансом не пізніше 01 числа до початку місяця.

З матеріалів справи вбачається, що остання орендна плата внесена ОСОБА_4 за січень 2015 року, що підтверджується актом виконання умов договору, який міститься в матеріалах справи (а.с.30).

Належних та допустимих доказів оплати за оренду приміщення за лютий та березень 2015 року відповідачка суду не надала.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно з вимогами ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Судом встановлено та підтверджується доводами самого позивача, що ОСОБА_4 звільнила орендоване приміщення 01 квітня 2015 року.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 не сплатила орендну плату за лютий-березень 2015 року в розмірі 41920, що є підставою для задоволення вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за орендною платою на дану суму.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи представника ОСОБА_4 ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційного суду про те, що орендну плату за вказаний період ОСОБА_4 частково сплатила не підтверджені жодними доказами, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо вимоги позивача про відшкодування відповідачкою вартості спожитих комунальних послуг у розмірі 7346,85 грн., то вона є безпідставною і задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

За положеннями статтей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Пунктом 5.5 договору оренди встановлено, що орендна плата може бути збільшена з врахуванням відшкодування орендодавцю витрат на опалення, електроенергію, водопостачання, телефонний зв'язок та інше, згідно окремих рахунків від орендодавця.

Таким чином, зі змісту даного пункту договору випливає, що витрати на сплату комунальних послуг входять в розмір орендної плати, яка може бути збільшена з врахуванням цих витрат.

Доказів внесення змін в договір оренди чи укладення між сторонами додаткової угоди про збільшення розміру орендної плати, з врахуванням витрат на сплату комунальних послуг, позивачем не надано.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Згідно з вимогами статті 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Загальними положеннями про забезпечення виконання зобов'язання передбачено види такого забезпечення. Зокрема, відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов'язання.

Статтею 550 ЦК України передбачено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно зі статтею 551 ЦК України у випадку, коли предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 9.3 договору оренди у випадку прострочення по сплаті орендних платежів орендар сплачує пеню в розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення (а.с.21).

Встановивши несвоєчасність сплати в повному обсязі плати за користування предметом оренди, колегія суддів з урахуванням обсягу позовних вимог вважає, що з відповідача підлягає стягненню пеня за прострочення виконання договору оренди за період з 01 вересня 2016 року по 01 вересня 2017 року в розмірі 153008 грн. (з розрахунку: 1% від розміру боргу у сумі 41920 грн. за 365 днів прострочення).

Враховуючи наведене вище рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 13 ст.141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за орендною плато в розмірі 41920 грн. та пені в розмірі 153008 грн., що становить 7,7 відсотка від ціни позову (194928х100:2532607,65=7,7).

Отже, з ОСОБА_4 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 слід стягнути 1540 грн. в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги (8000+12000=20000:100х7,7=1540).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 березня 2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 заборгованість за орендною платою в розмірі 41920 грн. та пеню за прострочення виконання договору за період з 01 вересня 2016 року по 01 вересня 2017 року в розмірі 153008 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1540 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 11 червня 2018 року.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_5

Судді: /підпис/ ОСОБА_6

/підпис/ ОСОБА_7