Справа № 466/4795/17 Головуючий у 1 інстанції: Донченко Ю.В.
Провадження № 22-ц/783/6306/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю - представника відповідача прокуратури Львівської області ОСОБА_2, представника відповідача Державної казначейської служби України - ОСОБА_3, позивача ОСОБА_4, представника позивача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Прокуратури Львівської області та Державної казначейської служби України на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Львівської області про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями, рішеннями та бездіяльністю органів досудового розслідування та прокуратури, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до Прокуратури Львівської області, Державної казначейської служби України, в якому просить стягнути за рахунок Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на свою користь грошові кошти за завдану йому моральну шкоду у розмірі 1 000 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що вироком Галицького районного суду м. Львова від 12 жовтня 2015 року його - ОСОБА_4 було визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 222, ч. 1, ч. 2 ст. 366 КК України та виправдано через відсутність в діях складу цих злочинів. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2016 року вищевказаний вирок залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора у даній справі залишено без задоволення. Ухвалою судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 червня 2017 року касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без змін. Таким чином, рішеннями судів всіх інстанцій, в тому числі найвищої, його було виправдано та встановлено незаконність відкриття щодо нього кримінальної справи. Кримінальна справа № 181-0649 за необґрунтованими фактами щодо нього була порушена 19 вересня 2005 року слідчим прокуратури м. Львова, відповідно до постанови в цей же день його було затримано, що підтверджується протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину.

22 вересня 2005 року Галицьким районним судом м. Львова продовжено термін його затримання до 10 діб. 28 вересня 2005 року зазначений суд відмовив слідчому у взятті його під варту з огляду на повну відсутність підстав для утримання під вартою, а також з огляду на його вік, та наявність хвороби.

Розслідування у сфабрикованій кримінальній справі щодо нього тягнулося 6 років і лише 21 жовтня 2011 року вироком Галицького районного суду м. Львова його було визнано винним у вчиненні злочинів передбачених - ч. 1 ст. 222 та ч. 1 ст. 366 КК України та виправдано за ч. 2 ст. 364 КК України. Запобіжний захід - підписку про невиїзд вироком було залишено в силі до його вступу у законну силу.

21 лютого 2012 року ухвалою кримінальної палати Апеляційного суду Львівської області вирок скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

З жовтня 2013 року вироком Галицького районного суду його знову визнають винним у вчиненні злочинів, відповідальність за які передбачена ч. 2 ст. 222, ч.ч. 1, 2 ст. 366 КК України і одночасно звільняють від призначеного покарання у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до відповідальності.

В лютому 2014 року Апеляційний суд Львівської області вказаний вирок скасував, визнавши розгляд справи у даній справі однобічним, а вирок суду необґрунтованим.

Зазначає, що в результаті незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури він незаконно перебував під судом і слідством більш ніж 128 місяців. Більше 10 років його було обмежено у пересуванні, внаслідок застосування запобіжного заходу у вигляді арешту, а потім - підписки про невиїзд, у зв'язку з чим він був позбавлений можливості відвідувати своїх родичів, які мешкають за межами України та подорожувати. У середовищі його спілкування, яке охоплює освічених, інтелігентних, ділових людей, була підірвана професійна репутація. Кримінальним переслідуванням йому спричинені моральні та фізичні страждання - принижені його честь та гідність, підірване здоров'я, був порушений нормальний спосіб його життя, а внаслідок постійного стресу, в нього як в людини похилого віку із підірваним, слабким здоров'ям, стан суттєво погіршився.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Львівської області про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями, рішеннями та бездіяльністю органів досудового розслідування та прокуратури - задоволено частково.

Ухвалено стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_4 600 000 грн. (шістсот тисяч гривень) у відшкодування моральної шкоди.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2017 року оскаржили Прокуратура Львівської області та Державна казначейська служба України.

Прокуратура Львівської областів обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного зясування всіх обставин справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що питання про відшкодування моральної шкоди, визначення її розміру вирішується судом, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Визнаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Однак, за відсутності обґрунтування позивачем, без долучення належних доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, без проведення повного розрахунку у рішенні суми моральної шкоди, суд задовольнив таку в розмірі 600 000 гривень. На думку апелянта, судом неправильно застосовано матеріальне право при розрахунку розміру моральної шкоди, розмір якої мав би складати 204 800 гривень, а не 600 000 гривень з врахуванням вимог п. 3 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» віл 06.12.2016 року № 1774-У111 (набрав чинності з 01.01.2017 року), згідно якого мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 грн. 00 коп.

Звертає увагу й на те, що суд першої інстанції не обґрунтував, чим саме підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю), яких органів чи службових осіб вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а тому рішення підлягає скасуванню. Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В свою чергу Державна казначейська служба України в обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що здійснюючи аналіз матеріалів справи, можна зробити висновок, що позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт спричинення йому моральної шкоди відповідачем, таких доказів не було здобуто і в ході судового розгляду даної справи. Так, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначено про те, що ОСОБА_4 підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі 409600 грн. з розрахунку 3200,00 грн. (мінімальна заробітна плата на час винесення рішення) х 128 місяців (кількість місяців перебування під слідством та судом). Дані доводи суду є необґрунтованими, оскільки позивач не зазначав ні в позовній заяві, ні в усних поясненнях під час розгляду справи про те, що моральна шкода заподіяна йому незаконними діями суду чи суддів, які розглядали кримінальну справу відносно нього. Натомість, як вбачається із оголошених в судовому засіданні матеріалів кримінальної справи, із 128 місяців кримінальна справа 84 місяці перебувала на розгляді саме в судах, а не в органах досудового слідства, що свідчить про явні порушення процесуальних строків розгляду справи. За таких обставин вважають, що суд не мав би брати до уваги тверджень позивача про значний термін перебування під слідством чи судом, оскільки ним не подано жодної позовної вимоги та не додано жодного доказу про незаконність дій суду, і не залучено останнього до розгляду даної справи в якості відповідача, а відтак, суд першої інстанції явно вийшов за межі позовних вимог при вирішенні даного спору. На думку апелянта, судом безпідставно завищено розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача, оскільки, як зазначалось вище, відповідач міг заподіяти шкоду позивачу лише коли ним проводились заходи досудового слідства, а не під час перебування справи у судах, які із невідомих відповідачам обставин та причин не розглядалась у строки, визначені процесуальним законодавством. Звертає увагу й на те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Розмір відшкодування моральної шкоди позивачу за один місяць перебування під слідством та судом не може бути меншим ніж 1600 грн. 00 коп. Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог дотримався частково.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається наступне.

19 вересня 2005 року відносно ОСОБА_4 було порушено кримінальну справу за ознаками вчинення злочинів передбачених ч. 2 ст. 22, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 364 КК України.

В межах данного кримінального провадження № 181-0649 слідчий звернувся до суду з поданням про застосування щодо ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Постановою Галицького районного суду м. Львова від 22.09.2005 року термін затримання ОСОБА_4 було продовжено до 10 діб, а в подальшому постановою того ж суду від 28 вересня 2005 року, останньому обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд.

Вироком Галицького районного суду м. Львова області від 21 жовтня 2011 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів передбачених ч. 1 ст. 222 ч. 1 ст. 366 КК України. За ч. 2 ст. 364 КК України виправдано за відсутністю в його діях складу злочину.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21 лютого 2012 року вирок Галицького районного суду м. Львова від 21.10.2011 року скасовано та справу направлено на новий розгляд.

Вироком Галицького районного суду м. Львова області від 03 жовтня 2013 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 ст. 222, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 366 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21 лютого 2014 року вирок Галицького районного суду м. Львова від 03.10.2013 року скасовано та справу направлено на новий розгляд.

Вироком Галицького районного суду м. Львова області від 23 грудня 2014 року ОСОБА_4 за ст. ст. 222 ч. 2, 366 ч. 1, 366 ч. 2 КК України виправдано.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17 березня 2015 року вирок Галицького районного суду м. Львова від 23.12.2014 року скасовано та справу направлено на новий розгляд.

Вироком Галицького районного суду м. Львова області від 12 жовтня 2015 року ОСОБА_4 визнано невинуватим у вчиненні злочинів передбачених ст. ст. 222 ч. 2, 366 ч. 1, 366 ч. 2 КК України, за ч. 2 ст. 22, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 366 КК України виправдано.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2016 року вирок Галицького районного суду м. Львова від 12.10.2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2017 року ухвала Апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2016 року залишена без змін.

Згідно ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Важливим є те, що прецедентна практика Європейського Суду визначає, що право на компенсацію передбачається і за порушення положень Конвенції, навіть якщо діяння, які призвели до такого порушення, не суперечать внутрішньому праву.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом завдання шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких визначений ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у ч. 1 першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Згідно ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши, що в результаті незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури ОСОБА_4 у період з 19.09.2005 року до 23.05.2016 року незаконно перебував під судом і слідством, тобто повних 128 місяців, дійшов вірного висновку, що позивачу було завдано моральну шкоду.

При визначені завданої ОСОБА_4 моральної шкоди суд першої інстанції вірно зазначив, що її мінімальний розмір становить 409 600,00 грн., з розрахунку 3200,00 грн. (мінімальна заробітна плата станом на час ухвалення рішення відповідно до ст. 8 ЗУ «Про Державний бюджет на 2017 рік») х 128 місяців (кількість місяців перебування під слідством та судом) = 409 600,00 грн.

Посилання апелянтів на неправильне застосування норм матеріального права, зокрема незастосування судом першої інстанції вимог п. 3 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» віл 06.12.2016 року № 1774-У111 (набрав чинності з 01.01.2017 року), згідно якого мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, не заслуговують на увагу, оскільки таким не було внесено зміни до ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зокрема в частині незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини та застосування такої у розмірі 1600 грн. 00 коп.

Проте, визнавши завданий розмір моральної шкоди в сумі 600 000,00 грн., суд першої інстанції визначив його з порушенням вимог розумності і справедливості, оскільки такий є неспівмірним із завданими позивачу моральними стражданнями.

Врахувавши обсяг заподіяної шкоди, в тому числі і здоровю, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв'язків, колегія суддів з урахуванням засад розумності та справедливості, прийшла до переконання про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 450 000,00 грн., який є співмірним з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Відповідно до п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів з врахуванням встановлених в ході розгляду обставин справи приходить до висновку, що рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2017 року слід змінити, зменшивши суму стягуваних на відшкодування моральної шкоди коштів та виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого у ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 450 000 грн. 00 коп. (чотириста пятдесят тисяч грн. 00 коп.) на відшкодування моральної шкоди шляхом списання цієї суми з єдиного казначейського рахунку на якому облікуються кошти Державного бюджету України».

В решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегіясуддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Прокуратури Львівської області та Державної казначейської служби України - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2017 року змінити, зменшивши суму стягуваних на відшкодування моральної шкоди коштів та виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого у ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 450 000 грн. 00 коп. (чотириста пятдесят тисяч грн. 00 коп.) на відшкодування моральної шкоди шляхом списання цієї суми з єдиного казначейського рахунку на якому облікуються кошти Державного бюджету України».

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 10 червня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_6