АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/5462/16-ц

Провадження № 22-ц/787/1488/2018

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Куцоконь Ю.П.

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючий суддя: Боймиструк С.В., судді: Хилевич С.В., Шимків С.С.,

секретар судового засідання Брикса Ю.Ю.,

з участю ОСОБА_2, адвокат Жилінська Т.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 09 листопада 2017 року за поданням старшого державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Кирилюк Н.М. про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, -

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2017 року старший державний виконавець Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Кирилюк Н.М. звернувся до суду із поданням, в якому просить постановити ухвалу про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до виконання боргових зобов'язань.

В обґрунтування подання покликається на те, що на виконанні у відділі ДВС Рівненського МУЮ перебуває виконавче провадження №53249382 з примусового виконання виконавчого листа Рівненського міського суду №569/5462/16-ц від 26 жовтня 2016 року про стягнення з ОСОБА_2, на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованості в сумі 39 767,02 грн. та 1378 грн. судових витрат.

17 січня 2017 року державним виконавцем відділу винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Зазначав про те, що боржником у встановлений державним виконавцем строк рішення суду не виконано. Згідно відповідей, наданих на запити державного виконавця, встановлено, що за боржником нерухомого та рухомого майна, на яке можливо звернути стягнення не виявлено. В ході здійснення виконавчого провадження державним виконавцем вжито всіх заходів спрямованих на примусове стягнення боргу. Боржником після відкриття виконавчого провадження жодної сплати не здійснено. Рішення суду в добровільному порядку ОСОБА_2 не виконала. Протягом тривалого часу боржник не сплачує борг, не реагує на виклики та вимоги державного виконавця, ухиляється від виконання рішення суду.

В зв'язку з викладеним та наявною заборгованістю просив тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 до виконання нею своїх зобов'язань.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 09 листопада 2017 року подання старшого державного виконавця Рівненського МВ ДВС ГТУЮ у Рівненській області про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України задоволено : тимчасово обмежено ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, шляхом перетинання державного кордону України до повного виконання зобов'язань покладених на неї рішенням Рівненського міського суду Рівненської області №569/5462/2016-ц від 26 жовтня 2016 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованості в сумі 39767,02 грн. та 1378 грн. судових витрат.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій вважає дану ухвалу незаконною та необґрунтованою, оскільки суд першої інстанції неналежно дослідив докази щодо повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження та помилково дійшов висновку про її ухилення від виконання рішення суду.

Зазначає про те, що в суду першої інстанції були відсутні підстави вважати, що боржник ОСОБА_2 знала про відкрите виконавче провадження і ухилялась від виконання обов'язку, покладеного на неї судовим рішенням.

З цих підстав просила скасувати ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 09.1.2017 та у задоволенні подання про її тимчасове обмеження у праві за межі України відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений для його подання строк не надходив.

ОСОБА_2 та її представник адвокат Жилінська Т.П. в судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

ОСОБА_2 в суді пояснила, що про відкриття виконавчого провадження не знала, як і про заочне рішення суду в справі за позовом банку. Це заочне рішення призначене для перегляду за її заявою.

Представник ДВС завчасно був повідомлений про час і місце розгляду справи, однак до суду не з'явився та причин неявки не повідомив, тому колегія суддів вважає за можливе продовжити розгляд за його відсутності.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що заочним рішенням Рівненського міського суду від 26 жовтня 2016 року, позовну заяву ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено : стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість в сумі 39 767,02 грн. та судовий збір в розмірі 1378 грн.

На підставі вказаного рішення суду 20.12.2016 видано виконавчий лист та на виконанні у відділі ДВС Рівненського МВ ДВС ГТУЮ у Рівненській області перебуває виконавче провадження №53249382 по виконанню вказаного виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованості в сумі 39 767,02 грн та судовий збір в розмірі 1378 грн. (а.с.37, 38).

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 09 листопада 2017 року задоволено подання про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

Задовольняючи вказане подання ДВС, суд першої інстанції прийшов до висновку, що протягом тривалого часу боржник не сплачує борг, не реагує на виклики та вимоги державного виконавця, ухиляється від виконання рішення суду.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають матеріалам справи та вимогам закону, виходячи з наступного.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Пунктом 5 ч.1 ст.6 вказаного Закону передбачено як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон - ухилення громадянина України від виконання ним зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Під поняттям "ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

В силу ст.13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Згідно з п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до ч. 1 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Зі змісту наведених норм вбачається, що тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України можливе лише за умов ухилення боржника від виконання зобов'язань покладених на нього за рішенням суду або Законом України Про виконавче провадження.

Судом встановлено, що до подання про тимчасове обмеження в праві виїзду за межі України ОСОБА_2, старшим державним виконавцем Рівненського МВ ДВС ГТУЮ у Рівненській області Кирилюк Н.М. були долучені копії виконавчого листа від 20.12.2016, постанови про відкриття виконавчого провадження від 17.01.2017, виклик державного виконавця від 17.01.2017 №257, адресований ОСОБА_2, лист від 17.02.2017 №31/17/5641-490 про виклик ОСОБА_2, відповіді на запити до Пенсійного Фонду та Державної фіскальної служби, довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.01.2017, заява стягувача ПАТ КБ "ПриватБанк" від 13.07.2017 про внесення подання про обмеження ОСОБА_2 в праві виїзду за межі України (а.с.37, 38, 39, 40, 41, 42).

Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України наявність умислу та обставин, які є предметом посилання державного виконавця у поданні про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

Обов'язок доказування факту ухилення боржника від виконання зобов'язань, відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, покладається в даному випаду на орган державної виконавчої служби, який звертається до суду із відповідним поданням.

Оскільки, відповідно до ч.4 ст.441 ЦПК України, згадане подання розглядається судом негайно, без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Отже, в контексті вищезазначених норм права, державний виконавець повинен був довести факт свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання судового рішення.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання.

Саме самостійне невиконання боржником зобов'язань протягом строку, вказаного державним виконавцем в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

З представлених суду документів не вбачається, що з моменту відкриття виконавчого провадження від 17 січня 2017 року до 09 листопада 2017 року державним виконавцем вчинялися будь-які виконавчі дії, спрямовані на виконання судового рішення. Наявні у справі запити на ім'я територіального сервісного центру МВС у Рівненській області, Державної фіскальної служби України, Пенсійного фонду України та довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не свідчать про ухилення ОСОБА_2 від виконання обов'язку, покладеного на неї судовим рішенням.

Тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише при наявності достатніх на це підстав.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, частина друга якої передбачає: Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. При чому згідно з частиною 3 указаної статті це на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі Гочев проти Болгарії (Gochev v. Bulgaria від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам'ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

З огляду на вищенаведене можна дійти висновку, що тимчасове обмеження у праві виїзду боржника без встановлення факту ухилення від виконання зобов'язань не буде відповідати одному із критеріїв, визначених ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, за яких обмеження права на свободу пересування може бути виправдане.

Доказів того, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання судового рішення державним виконавцем не наведено і в судовому засіданні не було здобуто.

Крім того, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять належно повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження.

Таким чином, при постановлені ухвали, судом першої інстанції не було з'ясовано всі обставини справи та не враховано положення Закону України Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України, а саме не перевірено факт ухилення боржника від виконання зобов'язання, покладеного на нього судовим рішенням та, чи були вжиті державним виконавцем всі заходи для забезпечення виконання судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню і ухваленню нового рішення - про відмову в задоволенні подання старшого державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Кирилюк Н.М. про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 09 листопада 2017 року скасувати.

В задоволенні подання старшого державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, до виконання боржником своїх зобов'язань, покладених на неї рішенням Рівненського міського суду Рівненської області №569/5462/2016-ц від 26 жовтня 2016 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованості в сумі 39767,02 грн. та 1378 грн. судових витрат - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 12 вересня 2018 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.В. Хилевич

С.С. Шимків