Справа №295/1870/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2018 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

Головуючого судді: Ведмідь Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Скришевської О.Р.,

учасників справи:

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області про поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

15.02.2018 року позивач звернулася до суду з указаним позовом, у якому просила поновити її на роботі в ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області, стягнути з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.01.2018 року до дня поновлення на роботі з урахуванням індексації, який на день предявлення позову становить 9449,90 грн., стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 15000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 02.08.2017 року вона працювала в ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області на посаді спеціаліста 1 категорії Бердичівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області.

26.10.2017 року позивач отримала попередження про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступлять в дію з 01.01.2018 року та про можливе майбутнє звільнення.

20.12.2017 року, ОСОБА_1 повідомлена про те, що посада, яку вона займає, скорочується вакантні посади відповідно до її фаху відсутні. У звязку з цим, вона підлягає звільненню згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України з 29.12.2017 року.

29.12.2017 року позивач отримала наказ № 484-к від 29.12.2017 року про звільнення її з посади в 1 день після лікарняного.

Позивач вважає, що відповідачем при прийнятті рішенні про її звільнення не були дотримані встановлені законодавством гарантії прав працівників та вимоги до процедури такого звільнення, а саме її повідомлено про факт звільнення за 9 днів до звільнення, не оприлюднено вакантні посади та не запропоновано позивачу жодної вакантної посади, також вважає, що виконання обовязків начальника управління на заступника ОСОБА_5 не покладено ніяким чином, тому юридичних повноважень розривати трудові угоди ОСОБА_5 не мав, також профспілка згоду на її звільнення не надавала, звільнення її відбулося під час лікарняного, інший лікарняний лист в неї не прийняли, так як її вже було звільнено, а тому всі ці підстави не дають права на її звільнення.

Крім того, вважає, що незаконним звільненням її завдано моральну шкоду, оскільки їй до пенсії залишилося чотири роки, проте враховуючи 39 річний стаж роботи їй доведеться шукати іншу роботу, вона залишилася без засобів існування, будучи фахівцем високого класу вона не може влаштуватися на високооплачувану роботу, звільнення викликало в неї стрес і призвело до підриву імунної системи, погіршилося самопочуття, довелося лікуватися, почалося відчуття неповноцінності в суспільстві, вона відчуває моральні та фізичні страждання, що знаходиться в причинному звязку з незаконним скороченням її з роботи, приниження її гідності.

03.03.2018 року ухвалою Богунського районного суду м. Житомира за вказаною позовною заявою відкрито провадження у спрощеному позовному провадженні.

26.03.2018 року та 30.03.2018 року відповідач направив до суду відзив на позовну заяву та заперечення, в якому просив відмовити у задоволенні позову, мотивуючи тим, що позивач працювала на посаді спеціаліста 1 категорії Бердичівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області. 24.10.2017 року відповідачем видано наказ №90-ос «Про попередження працівників про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці», з яким позивач ознайомилася 26.10.2017 року. 19.12.2017 року позивачу було вручено попередження №10-1229, яким повідомлено, що згідно зі штатним розписом її посада скорочується та вакантні посади відповідно її фаху відсутні, з яким позивач ознайомилась під підпис без заперечень. Наказом від 19.12.2017 року № 400-к позивач була звільнена з посади 29.12.2017 року у звязку з скороченням чисельності та штату працівників згідно п.1 ст. 40 КЗпП України, тобто після спливу двомісячного строку з дня попередження. У звязку з тимчасовою непрацездатністю позивача на день звільнення 29.12.2017 року управлінням видано наказ №484-к про перенесення дат звільнення на перший день після закінчення тимчасової непрацездатності. 15.01.2018 року управлінням видано наказ №02-3-к про проведення остаточного розрахунку та звільнення позивача, датою звільнення є 15.01.2018 року, тобто звільнення позивача відбулося після спливу двомісячного строку з дня попередження. Згідно штатного розпису Бердичівського відділення, який вступив в дію з 01.01.2018 року відділ в якому працювала позивач скорочена. Щодо застосування норм ст. 42 КЗпП України у частині переважного права на залишенні на роботі, то переважне право на залишення на роботі враховується лише у разі скорочення однорідних професій, посад, у даному випадку мало місце скорочення посади позивача, яка була єдиною у відділенні. Переважне право на залишення працівника на роботі не тотожне переважному праву його працевлаштування на нову посаду. ОСОБА_4 виконало вимоги п.3, п.10 ч. 2 ст. 42 КЗпП України, так як інформацію про заплановане масове вивільнення працівників було подано територіальному органу Державної служби зайнятості 27.10.2017 року. Крім того, позивач не була членом первинної профспілкової організації, а тому отримувати згоду на звільнення позивача потреб немає. Також оскільки відповідач не порушував норми трудового законодавства, вважає, що вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку та моральної шкоди є безпідставними. (а.с. 76-80, 128-130)

26.03.2018 року позивач надала відповідь на відзив та письмові пояснення, відповідно яких, вважає, що попередження від 25.10.2017 року не містить інформацію про скорочення її робочого місця та її майбутнє вивільнення, таке повідомлення вона отримала лише 20.12.2017 року. Також вказала, що відповідач є фінансовою установою, а тому всі посади відповідають її освіті і досвіду, проте їй не було запропоновану іншу посаду, можливість прийняти участі в конкурсі на заміщення вакантних посад не запропонували, також вказала, що оскільки прийняв на роботу її та змінював умови праці керівник юридичної особи, тому питання про її звільнення має вирішуватися також керівником юридичної особи та в межах управління відповідача, а не Бердичівського відділення. Вказала, що має вищу освіту, 38 років економічного стажу, з яких 30 років керівного стажу, однак відповідач проігнорував це, а також було проігноровано, що вона являться інвалідом. (а.с. 100-107, 137-138, 167-168)

Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, з підстав, викладених у позові, відповіді на відзив та в письмових поясненнях на заперечення, вважає накази 400к, 484к, 02-3к незаконними, її скоротили під час хвороби, належно не повідомила за 2 місяці про майбутнє вивільнення, ОСОБА_5 не мав права її звільняти, також підтвердила, що всі виплати під час звільнення стороною відповідача було їй сплачено, розрахунок проведений в повній мірі.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, просили відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов та письмових запереченнях, долучених до матеріалів справи.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, заслухавши учасників судового розгляду, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку.

Відповідно до наказу від 01.08.2017 року за № 242-к ОСОБА_1 з 02.08.2017 року була прийнята на посаду спеціаліста 1 категорії відділу бухгалтерського обліку та звітності Бердичівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області з посадовим окладом згідно штатного розпису 4200,00 грн. на місяць. (а.с. 12)

24.10.2017 року відповідачем видано наказ №90-ос «Про попередження працівників про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці».

Вказаним наказом, зобовязано відділ кадрів до 01.11.29017 року провести передбачені чинним законодавством заходи щодо попередження працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області та його відділень та забезпечити ознайомлення під підпис з письмовими попередженнями про зміну істотних умов праці працівників управління виконавчої дирекції фонду. Начальникам відділень управлінь управління виконавчої дирекції фонду до 27.10.2017 року забезпечити ознайомлення під підпис з письмовими попередженнями про зміну істотних умов праці працівників відділень. (а.с. 88)

Попередженням № 10-296 від 25.10.2017 року, яке позивач одержала 26.10.2017 року, відповідач попередив позивача про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступлять в дію з 01.01.2018 року та про можливе майбутнє звільнення. (а.с. 15)

27.10.2017 року ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області подано територіальному органу Державної служби зайнятості України у містах Києва та Севастополі, районі, місті, районі у місті інформацію про заплановане масове вивільнення працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці. (а.с. 93)

Також, 20.12.2017 року позивач отримала повідомлення №10-1229 від 19.12.2017 року, зі змісту якого встановлено, що відповідно до наказу управління від 24.10.2017 року №90-ос «Про попередження працівників про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці», згідно з штатним розписом, який вводиться в дію з 01.01.2018 року, посада яку обіймає позивач скорочується, вакантних посад відповідно до її фаху відсутні, у звязку з цим, позивач підлягає звільненню згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України 29.12.2017 з виплатою згідно зі статтею 44 КЗпП України вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати. (а.с. 16)

Відповідно до наказу № 400-к від 19.12.2017 року позивач була звільнена з посади 29.12.2017 року у звязку з скороченням чисельності та штату працівників згідно п.1 ст. 40 КЗпП України. (а.с. 17)

Згідно листка непрацездатності Серії АДД №118634 виданого КУ Центральною міською лікарнею №2 м. Житомира, ОСОБА_1 звільнено від роботи з 26.12.2017 року до 09.01.2018 року. (а.с.85)

Наказом №484-к від 29.12.2017 року звільнення позивача було перенесено до першого дня після закінчення тимчасової непрацездатності. (а.с. 18)

Наказом №02-2-кв від 10.01.2018 року продовжено ОСОБА_1 основну щорічну відпустку на 3 календарних дні з 10.012018 року по 12.01.2018 року у звязку з тимчасовою непрацездатністю. (а.с. 86)

На підставі наказу №02-3-к від 15.01.2018 року ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області проведено остаточний розрахунок при звільненні ОСОБА_1, враховуючи, що датою звільнення є 15.01.2018 року, про що не заперечувала позивач під час розгляду справи та підтверджується розрахунковим листом за грудень 2017 року. (а.с. 19, 33, 87)

Листом №07-261 від 30.01.2018 року стороною відповідача повідомлено позивача про те, що 15.01.2018 року вона звільнена з роботи у звязку із скороченням чисельності та штату працівників згідно п.1 ст. 40 КЗпП України та про необхідність зявитися до управління для отриманні трудової книжки.

Позивач повідомила суд, що отримала трудову книжку 01.02.2018 року.

На виконання вимог ухвали суду, в.о. начальником управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області ОСОБА_5В повідомлено суд, про те, що в управлінні та відділеннях управління у період дії попередження працівників про можливе звільнення, вакантні посади, які не підлягали скороченню з 01.01.2018 року були відсутні. (а.с. 165)

Відповідно ст. 32 КЗпП України, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу, а саме відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 за №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до змісту пункту 1 частини першої ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці (частина перша ст.49-2 КЗпП України).

Так, із попередженням датованим 25.10.2017 року №10-296, позивач ознайомилася 26.10.2017 (а.с.15). Даним письмовим документом ОСОБА_6 дослівно попереджалася про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема, про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступають в дію з 01 січня 2018 року та про можливе майбутнє звільнення.

Разом із тим, листом від 19.12.2017 року №10-1229 позивач повідомлялася про те, що згідно з штатним розписом, який вводився в дію з 01.01.2018 року, посада, яку вона обіймає, скорочується. Вакантні посади відповідно до її фаху відсутні. У зв'язку з цим, вона підлягає звільненню згідно з п.1 ст.40 КЗпП України 29.12.2017 року з виплатою згідно зі ст.4 4 КЗпП України вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати (а.с.16). Під час розгляду справи у суді сторони не заперечили тієї обставини, що даний лист позивач отримала 20.12.2017 року . Обставини, що визнаються учасниками справи, не потребують доказуванню (частина перша ст. 82 ЦПК України). Суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності отримання позивачем 20.12.2017 року листа від 19.12.2017 року №10-1229 та добровільності визнання такої обставини.

Суд не погоджується із доводами відповідача, що попередженням від 25.10.2017 року, яке позивач отримала 26.10.2017 року, відповідач попередив останню про можливе майбутнє звільнення у зв'язку із скороченням чисельності або штату працівників, оскільки у ньому відповідач посилався на нормативно-правові акти, які регулюють спірне питання. Так, дійсно зі змісту даного попередження вбачається, що відповідач посилався на постанови правління Фонду від 12 вересня 2017 року №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», від 10 жовтня 2017 року №50 «Про затвердження структури органів Фонду», №51 «Про затвердження схем посадових окладів працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та її робочих органів», №52 «Про внесення змін до Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України», наказ виконавчої дирекції Фонду від 23 жовтня 2017 року №560 «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування Житомирської області» та наказ ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області від 24 жовтня 2017 року №90-ос «Про попередження працівників про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці». Разом із тим, із змісту попередження вбачається, що відповідач послався й на вимоги статті 32 КЗпП України, яка регулює питання зміни істотних умов праці, а не скорочення чисельності або штату працівників. У змісті власне попередження йдеться саме про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці (системи оплати та стимулювання праці, розміру посадових окладів), зміну найменування посади. Зміна істотних умов праці також передбачає попередження працівника з цього приводу не пізніше ніж за два місяці, а у разі непогодження припинення трудового договору (частина четверта ст.32 та п.6 частини першої ст.36 КЗпП України). У змісті самого попередження не конкретизовані підстави можливого майбутнього звільнення, а некоректний текст попередження дає підстави тлумачити його двояко. Суд тлумачить зміст даного попередження на користь позивача, як найбільш слабкої сторони у трудових правовідносинах.

Отже, про наступне звільнення у зв'язку із скороченням посади (штату працівників) позивач була попереджена лише 20.12.2017 року, коли одержала лист від 19.12.2017 року №10-1229 та саме з цього часу почався перебіг двомісячного строку персонального попередження працівника про наступне вивільнення за п.1 частини першої ст.40 КЗпП України, який передбачений частиною першою ст.49-2 КЗпП України.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що в усіх випадках звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою ІІІ-А КЗпП України. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менше ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.

При звільненні за п.1 ст.40 КЗпП України діють переваги на залишення на роботі, що встановлені ст.42 КЗпП України. Проте до кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, входять всі працівники, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу. Відповідно до штатного розпису, який діяв до 01.01.2018 року, до штату працівників

Бердичівського відділення ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області входило 15 посад (а.с.94). Відділ бухгалтерського обліку та звітності налічував вісім посад: начальника відділу - головного бухгалтера, заступника начальника відділу-заступника головного бухгалтера, двох головних спеціалістів, два провідних спеціалісти та двох спеціалістів 1 категорії. Позивач обіймала посаду спеціаліста 1 категорії. Згідно нового штатного розпису, який почав діяти з 01.01.2018 року, до штату відділення входить три посади (а.с.95). Відділу бухгалтерського обліку та звітності не існує та у штаті жодної посади спеціаліста 1 категорії. Отже, посада, яку займала позивач, у новому штатному розписі не передбачалося, а тому відповідачем не порушені вимоги ст.42 КЗпП України.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації (частина третя ст.49-2 КЗпП України). У попередженні від 25.10.2017 року відповідачем не було запропоновано жодної посади, а у листі від 19.12.2017 року зазначається, що вакантних посад, відповідно до фаху позивача, немає. Матеріали справи не містять доказів, які б спростовували довідку відповідача за №08-878 від 10.06.2018 року про те, що в ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду у Житомирській області та його відділеннях вакантних посад на час попередження позивача роботодавцем про наступне звільнення та до її звільнення відповідачем не було (а.с.165). Посада спеціаліста 1 категорії не з'явилася, а інші посади створені після 01.01. 2018 року, а тому їх не можна вважати вакантними у розумінні частини третьої ст.49-2 КЗпП України, оскільки на момент попередження відповідачем позивача такої посади не існувало, а інші посади, які не відповідали посаді позивача з'явилися лише після 01.01.2018 року, отже посади за новим штатним розписом на день звільнення позивача не було. Отже, дотримані відповідачем й положення закону щодо пропонування вакантних посад.

Також є безпідставним посилання позивача на те, що вона має переважне право на залишення на роботі, оскільки має враховуватися лише у разі скорочення однорідних професій та посад, а у даному випадку був ліквідований відділ і відбулося скорочення посади.

Переважне право на залишення працівника на роботі не тотожне переважному праву його працевлаштування на нову посаду.

Вказане підтверджується рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2017 по справі №316/49/16-ц.

Відповідно до ст. 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках, серед іншого, звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації.

Оскільки позивач не була членом первинної профспілкової організації, згода виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) не потрібна.

Наказом від 797 від 19.12.2017 року виданого директором виконавчої дирекція Фонду соціального страхування України виконання обовязків начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області покладено на заступника начальника управління начальника відділу організаційної роботи та документообігу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області ОСОБА_5. (а.с. 97, 98)

Отже виходячи з того, що ОСОБА_5 на час звільнення позивача виконував обовязки начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області, якому згідно положення про управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирські області делеговані повноваження призначати на посади та звільняти в установленому порядку з посад працівників ОСОБА_4 та його відділені, суд не приймає доводи позивача про її звільнення не уповноваженою особою. (а.с. 119-120, 153-159)

Твердження позивача, що її звільнення відбулося під час перебування її на лікарняному не підтверджується матеріалам справи, оскільки згідно листка непрацездатності Серії АДД №118634 виданого КУ Центральною міською лікарнею №2 м. Житомира, ОСОБА_1 звільнено від роботи з 26.12.2017 року до 09.01.2018 року, а згідно листка непрацездатності Серії АДД №0999397 з 16.01.2018 року по 19.01.2018 року, тобто у день звільнення 15.01.2018 року, позивач не була звільнена від роботи. (а.с.46, 85)

Оскільки судом встановлено лише недодержання відповідачем строку попередження позивача про наступне звільнення, то суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, змінюючи дату звільнення ОСОБА_6 з 15.01.2018 року на 20.02.2018 року (20.12.2017 року + 2 місяці). Також стягується із відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушених прогулів за період з 15.01.2018 року по 20.02.2018 року в сумі 11 471,20 грн. (26 робочих днів х 441,20 грн. середньоденна заробітна плата, виходячи з довідки про середній заробіток позивача за листопад, грудень 2017 року). (а.с. 164)

Також судом враховано, що в позові позивач не порушує питання про проведення виплати за тимчасову непрацездатність, починаючи з 16.01.2018 року, а тому враховуючи норму ч. 1 ст. 13 ЦПК України, судом не виносить це питання на судовий розгляд.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику по справах про відшкодування морального (немайнового) збитку" за змінами внесеними постановою Пленуму № 4 від 25.15.2001 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Заподіяний моральний збиток відшкодовується тій фізичній особі, права якої були безпосередньо порушені неправомірними діями інших осіб.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Враховуючи, що судом вирішено питання щодо відновлення становища позивача у сфері трудових відносин, враховуючи, що відповідачем вчасно проведені всі розрахунки з позивачем, виплачена оплата по окладу, по надбавці, премія, оплачена відпустка та компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога та матеріальні допомоги, що в загальному складало 41307,69 грн., відповідач повідомляв позивача про всі існуючі накази, тобто ставлення роботодавця до здійснюваного порушення прав працівника не мало прихований характер чи намір спричинити шкоду, звільнення позивача відбулося не з вини відповідача, крім того спричинення моральної шкоди позивач вказує саме на незаконне звільнення, як втрати робочого місця, однак судом не встановлення порушення трудового законодавства відповідачем щодо самого звільнення, а встановлені порушення відповідачем щодо процедури звільнення, які судом усунуті, крім того позивач не надала доказів того, що її здоровя погіршилося внаслідок взаємовідносин з роботодавцем при звільненні, тобто що порушення її законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, а тому враховуючи характер правовідносин, в розрізі даного спору, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, оцінюючи належність та допустимість кожного доказу, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області про поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1409,60 грн., від сплати якого була звільнена позивач при подачі позову до суду.

Виходячи з наведеного, керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», постановою Пленумом Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику по справах про відшкодування морального (немайнового) збитку", ст.ст. 32, 36, 40, 42, 43-1, 49-2 КЗпП України, ст.ст. 12, 19, 80, 81, 82, 258-260, 263-265, 273, 274-279 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області про поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади спеціаліста 1 категорії відділу бухгалтерського обліку та звітності Бердичівського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області з 15.01.2018 року на 20.02.2018 року.

Стягнути з ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області (10014, м. Житомир, майдан Корольова, буд.2; ідентифікаційний код 41313540) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, місце реєстрації: м. Житомир, Проспект Незалежності, 55а, паспортні дані: документ № 000242228, виданий 16.12.2016 року органом 1836) 11 471,20 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У задоволені решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області (10014, м. Житомир, майдан Корольова, буд.2; ідентифікаційний код 41313540) в дохід держави 1409,60 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково в строки визначені ст. 354 ЦПК України до апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд м. Житомира.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 ч. 1 Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Богунський районний суд м. Житомира.

Повний текст рішення складено 17.09.2018 року

Суддя Н.В. Ведмідь