Справа № 144/372/18
Провадження № 22-ц/772/1863/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Герман О. С.
Доповідач:Медяний В. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2018 рокуСправа № 144/372/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Денишенко Т.О., Марчук В.С.,

з участю секретаря судового засідання Сніжко О.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 12 червня 2018 року, ухвалене у приміщенні Теплицького районного суду Вінницької області 0 16:00 год. (головуючий суддя Герман О.С.), дата складення повного судового рішення невідома,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей,

встановив:

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей дочки - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Позов мотивований тим, що шлюбне життя у неї з відповідачем не склалось, тому з вересня 2017 року вони разом не проживають, діти проживають з позивачем та знаходяться на її утримання, домовленості між нею та відповідачем про участь останнього в утриманні дітей не досягнуто, відповідач офіційно ніде не працює, але він може влаштуватись на роботу та отримувати заробітну плату, тому може сплачувати аліменти. Інших дітей, непрацездатних дружини чи батьків відповідач не має. Стягнення за виконавчим документом з нього не справляються, тому позивач просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на дітей в розмірі 1500 грн. щомісячно на кожну дитину, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 12 червня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, проживаючого ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_2, аліменти на дочку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1000 грн. щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дітьми повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню.

Стягнуто з ОСОБА_4 судові витрати, які складаються з судового збору на користь держави в сумі 469 грн. 40 коп. та витрати за надання правової допомоги в розмірі 700 грн. 00 коп. на користь позивача.

В задоволені решті позовних вимог - відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що позивач являється матеріально малозабезпеченою, діти проживають з нею та знаходяться на її утримані, відповідач являється їх батьком, тому враховуючи вищезазначене, приймаючи до уваги, що прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років становить 1860 гpивeнь, враховуючи, що відповідач являється інвалідом ІІ групи, непрацючий, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, а саме розмір аліментів необхідно визначити у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дітьми повноліття .

Також суд дійшов висновку про те, що оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до вимог ст. 5 ЗУ "Про судовий збір", тому з згідно вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір відповідно до розміру задоволених позовних вимог.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з нього аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини його доходів, а судові витрати поділити відповідно до розміру задоволених вимог. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована тим, що при визначенні розміру аліментів судом не було врахованого того, що він є інвалідом другої групи і не працює, розмір пенсії складає лише 1450 грн., тому надав свою згоду сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 600 гривень на кожну дитину, однак за умови задоволення позову у вказаному розмірі ставить його у скрутне матеріальне становище, пов'язане із повною відсутністю щомісячних доходів на його утримання і суперечить нормі ст. 183 СК України. Відсутність у нього роботи не являється підставою для визначення його доходів як непостійних, тому вважає, що судом застосовано ст. 184 СК України, яка не підлягала до застосуванню. Також судом неправильно розподілені судові витрати, оскільки він є інвалідом другої групи і звільнений від сплати судових витрат.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

В судове засідання позивач ОСОБА_3 не з'явилася, тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України справа розглянута у її відсутність.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені у ній доводи

Статтею 351 ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до п. 8 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, а тому Апеляційний суд Вінницької області діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Вінницького апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з таких міркувань.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Апеляційний суд переконаний, що таким вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає не повністю, оскільки не ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності, через не відповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, всім обставинам справи, порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, згідно вимог ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статей 12, 76, 79, 81 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено та підтверджується доказами у справі те, що між сторонами у справі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у виконкомі Степанівської сільської ради Теплицького району Вінницької області 07.09.2008 було зареєстровано шлюб, актовий запис № 10 (а.с.7).

Від шлюбу у народилась дочка - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьками яких є сторони по справі, що підтверджується свідоцтвами про народження Серії НОМЕР_3 (а.с. 8) та Серії НОМЕР_4 (а.с.9).

Діти проживають з позивачем, що підтверджується довідкою Степанівської сільської ради № 355 від 21.02.2018(а.с.11).

Відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Інформації щодо утримання інших дітей або непрацездатних батьків відповідач не надавав.

Відповідно до ч.1 ст. 3, ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Як роз'яснено в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до вимог ст. 182 СК України (в редакції, яка діяла на час розгляду справи) при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст. 184 СК України (в редакції, яка діяла на час розгляду справи) суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно статті 188 СК України (в редакції, яка діяла на час розгляду справи) батьки можуть бути звільнені від обов'язку утримувати дитину, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби.

Батьки можуть бути звільнені від обов'язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Якщо дитина перестала отримувати дохід або її дохід зменшився, заінтересована особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів.

Вирішуючи спір та визначаючи розмір аліментів в у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дітьми повноліття, суд першої інстанції виходив з того, що від відповідача ОСОБА_4 надійшла заява про розгляд справи у його відсутність та відзив на позовну заяву про стягнення аліментів, в якому він вказує, що позовні вимоги визнає частково, а саме погоджується сплачувати аліменти в розмірі 600 гривень щомісячно, оскільки він є інвалідом та не працює, тому і не має постійного доходу.

Судом враховано, що утримувати дітей є рівною мірою обов'язком як матері так і батька, як і те, що основні витрати на утримання дочки на даний час несе саме позивач. Також прийнято до уваги, що позивач являється матеріально малозабезпеченою, діти проживають з нею та знаходяться на її утримані, відповідач являється їх батьком, прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років становить 1860 гpивeнь, відповідач є інвалідом ІІ групи, не працюючий.

Відповідач вказує у своїй апеляційній скарзі на обставини своєї інвалідності другої групи і те що він не працює, а тому немає постійного доходу та саме ними мотивує доводи відносно зміни розміру стягуваних аліментів, змінивши їх твердої грошової суми 1000 гривень на 1/3 частки його доходів.

Допустимим і належним доказом в контексті статей 77,78 ЦПК України, який би підтвердив відсутність у позивача роботи, могла б бути відповідна довідка з Державної служби зайнятості про те, що позивач перебуває у них на обліку як безробітний. А матеріальне становище позивача могла б підтвердити відповідна довідка з Державної фіскальної служби України про доходи.

Разом з тим, подані докази можуть слугувати підставою для звернення до суду з позовом про зміну розміру аліментів відповідно до вимог ч.1 ст.192 СК України, згідно якої розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В підтвердження вказаних доводів, до апеляційної скарги відповідачем було додано копію пенсійного посвідчення № НОМЕР_1, виданого на його ім'я, яке підтверджує, що він являється інвалідом 2 групи загальне захворювання та інвалідність їй встановлена довічно.

Крім того, під час розгляду справи до апеляційного суду відповідачем ОСОБА_4 також надані ксерокопія Довідки до акта огляду МСЕК серія 12 ААА № 594958, згідно якої вбачається те, що він є інвалідом другої групи, загальне захворювання, безтермінова, протипоказана праця з фізичним навантаженням, тривалою ходою, стоянням. Разом з тим, апеляційний суд не може прийняти даний доказ, оскільки він не був наданий відповідачем до суду першої інстанції та відповідно не досліджувався. Також відповідачем надані ксерокопії виписки Рішення обл. ЛКК від 21.09.16 р. Протокол №180, виписки № 13418 від 13.12.16 р. та № 4619 від 11.05.17 про проходження лікування, які також з вищевикладених причин не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на обставини справи, беручи до уваги інтереси неповнолітніх дітей та сторін у справі, колегія суддів апеляційного суду вважає за можливе частково задовольнити апеляційну скаргу та змінити рішення суду, зменшивши розмір стягнутих з відповідача на користь позивача аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей, з 1000 (однієї тисячі) гривень до 800 ( вісімсот) гривень, щомісячно на кожну дитину, так як згідно положень сімейного законодавства при наявності кількох дітей суд повинен виходити з рівності прав кожної дитини на належне матеріальне утримання, з тим щоб одна дитини не перебувала в гіршому становищі порівняно з іншою.

Визначений розмір аліментів є об'єктивним з огляду на вимоги закону щодо прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, відповідає встановленим судом обставинам справи, наданим доказам та вимогам СК України.

В даному випадку, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції визначаючи розмір аліментів на кожну дитину у розмірі по 800 грн. кожній, виходить із врахуванням наближення цієї суми до мінімального розміру, визначеного законом, загальновідомих щоденних потреб дитини в їжі, одязі, засобах гігієни.

Доводи апелянта про його інвалідність та відсутність офіційної роботи у платника аліментів не звільняє батька від обов'язку утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття в розмірі достатньому для їх повноцінного харчування, фізичного і духовного розвитку, забезпечення необхідними речами повсякденного вжитку, а тому не може бути підставою і для скасування рішення та визначення розміру аліментів у розмірі який просить відповідач. Будь-яких доказів перебування відповідача на обліку у центрі зайнятості, як такого, що шукає роботу, або вчинення ним будь-яких інших дій по своєму працевлаштуванню суду не надано.

За наведених обставин та відповідно до п.1 ч.1 ст.376 ЦПК України оскаржуване рішення в частині визначення розміру аліментів та розподілу судових витрат підлягає зміні, а в іншій частині рішення суду першої інстанції є правильним та обґрунтованим, тому достатніх підстав його зміни апеляційним судом не вбачається.

Крім того, відповідно до п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. За таких обставин судові витрати, пов'язані із сплатою судового збору, підлягають компенсації за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 12 червня 2018 року змінити.

Зменшити розмір стягнутих з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 1000 (однієї тисячі) гривень до 800 ( вісімсот) гривень, щомісячно на кожну дитину.

Судові витрати, пов'язані із сплатою судового збору, компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ Т.О. Денишенко

/підпис/ В.С. Марчук

Згідно з оригіналом: