Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 202/27287/13-ц

провадження № 61-23754св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк», ОСОБА_1,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 січня 2017 року в складі судді Варенко О. П.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 07 жовтня 2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 4 923 грн 72 коп., зі сплатою за користування кредитом 25,08 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту 08 жовтня 2007 року. На забезпечення виконання умов кредитного договору, між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Акцент-Банк» укладено договір поруки, за умовами якого останнє зобов'язалося відповідати солідарно з позичальником за виконання останнім кредитних зобов'язань на суму 10 тис. грн.

Посилаючись на те, що боржник належним чином не виконував свої кредитні зобов'язання, в наслідок чого утворилася сума заборгованості, яка станом на 23 квітня 2013 року складала суму в розмірі 78 866 грн 95 коп., позивач просив суд задовольнити позов та стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у сумі 68 866 грн 95 коп., стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ПАТ «Акцент-Банк» заборгованість в розмірі 10 тис. грн., а також стягнути з ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 3 200 грн та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2013 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 07 жовтня 2005 року у розмірі 68 866 грн 95 коп.

Стягнуто солідарно з ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 07 жовтня 2005 року у розмірі 10 тис. грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що боржник належним чином не виконував свої кредитні зобов'язання, в наслідок чого утворилася сума заборгованості, яка станом на 23 квітня 2013 року складала суму в розмірі 78 866 грн 95 коп. і підлягає стягненню на користь кредитора. При цьому, судом зазначено, що позовні вимоги банку щодо стягнення витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню, оскільки позивач не довів указані витрати належними та допустимими доказами.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 січня 2017 року відмовлено ОСОБА_2 у прийнятті апеляційної скарги на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2013 року у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та повернуто апеляційну скаргу скаржнику.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідач ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто до ухвалення оскарженого рішення судом першої інстанції, в матеріалах справи відсутні відомості щодо залучення до участі у справі правонаступників померлого, у зв'язку із чим ОСОБА_2, яка є дочкою відповідача, не була стороною даної справи, її права рішенням районного суду не порушенні і вона не має права на апеляційне оскарження заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2013 року.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько, відповідач у даній справі - ОСОБА_1 Заочним рішенням суду першої інстанції незаконно задоволено позов банку до особи, яка померла станом на момент винесення рішення. Скаржник є спадкоємицею майна померлого та вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки постійно проживала разом зі спадкоємцем на час відкриття спадщини, що підтверджується довідкою директора КП «Придніпровська СУБ». Крім того, факт того, що єдиним спадкоємцем ОСОБА_1 є ОСОБА_2 встановлено рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 лютого 2016 року у справі № 711/4947/15-ц. У зв'язку із зазначеними обставинами та враховуючи прийняття ОСОБА_2 спадщини після смерті ОСОБА_1 в порядку частини 3 статті 1268 ЦК України, скаржник вважає, що заочне рішення суду першої інстанції станом на момент його ухвалення впливає на її права, обов'язки та законні інтереси, у зв'язку із чим вона має право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції у даній справі, а висновки суду апеляційної інстанції є такими, що не відповідають фактичним обставинами справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.08 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2013 року задоволено частково позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, до ухвалення судом першої інстанції рішення у даній справі.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, ОСОБА_2 вказувала на те, що вона є спадкоємицею ОСОБА_1, оскільки постійно проживала разом із померлим на час відкриття спадщини, про що надала суду апеляційної інстанції відповідні докази, зокрема, довідку директора КП «Придніпровська СУБ» № 2593 від 02 червня 2015 року, копія якої є в матеріалах справи.

У зв'язку із зазначеним, ОСОБА_2 вказувала на те, що прийняла спадщину згідно положень частини третьої статті 1268 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК Україниспадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно з положенням частини першої статті 292 ЦПК України, в редакції станом на момент подання ОСОБА_2 апеляційної скарги у даній справі, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом (пункт 8 статті 129 Конституції України у редакції на час постановлення ухвали апеляційного суду).

Крім того, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Також у низці рішень Європейського суду з прав людини закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

Так, у справі «Скорик проти України» від 08 січня 2008 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені статтею 6 Конвенції. Мають бути враховані особливості провадження, що розглядається, та сукупність проваджень, що здійснювались у відповідності з національним правопорядком, а також роль апеляційного суду у них.

У зв'язку з наведеним висновок суду апеляційної інстанції про те, що рішення суду першої інстанції не впливає на права та обов'язки ОСОБА_2 і остання не має права на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції у даній справі не відповідає як принципу верховенства права, положенням Конституції України, так і нормам процесуального права у відповідній редакції.

Відповідно до частини третьої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Ухвалюючи висновок про те, що рішення районного суду не порушує права ОСОБА_2, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на зазначене та не дослідив зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення необхідних фактичних обставин іпризвело до обмеження реалізації права скаржника на доступ до правосуддя, передбаченого вимогами ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та права на апеляційне оскарження судового рішення.

Керуючись статтями 406, 411, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 січня 2017 року скасувати, справу передати для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик