МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Пр. № 2/521/1586/18
10 вересня 2018 року м. Одеса
Малиновський районний суд міста Одеси в складі:
головуючого - судді Сегеди О.М.,
при секретарі Пасічник О.Е.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом Військової академії (м. Одеса) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси про усунення перешкод в користуванні приміщенням,
У грудні 2017 року Військова академія (м. Одеса) звернулась до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посилаючись на те, що на балансі Військової академії (м. Одеса) на підставі акту приймання (передачі) будинків, споруд та території військового містечка № НОМЕР_1 від 20 серпня 2013 року та наказу Міністерства оборони України від 13 травня 2013 року №312 «Про передачу фондів військових містечок у м. Одеса» знаходяться будівлі військового містечка № НОМЕР_1 , зокрема і будинок АДРЕСА_1 . Позивач зазначав, що відповідно до Директиви Міністерства оборони України від 11 червня 2001 року №Д-14 «Про переобладнання вивільненого фонду Міністерства оборони України під тимчасове житло для безквартирних військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей» будівля АДРЕСА_1 була переобладнана під тимчасове житло для проживання безквартирних військовослужбовців та членів їх сімей. На даний час будівля АДРЕСА_1 не має статусу службового житла або статусу гуртожитку, але є військовим майном, яке використовується для тимчасового житла безквартирних військовослужбовців.
Вказував, що приміщення АДРЕСА_2 , та в якому проживають відповідачі, надавалося військовослужбовцю ОСОБА_3 та членам його сім`ї ОСОБА_1 , ОСОБА_2 для тимчасового проживання у зв`язку з проходженням служби в Одеському гарнізоні за відсутності іншої житлової площі.
Позивач стверджував, що в 2005 році шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано, а тому остання разом з сином автоматично втратили статус члена сім`ї військовослужбовця та подальше право користування вказаним приміщенням.
Оскільки відповідачі не є ані військовослужбовцями, ані працівниками ЗС України, не знаходяться на обліку військовослужбовців та членів їх сімей Одеського гарнізону, потребуючих поліпшення житлових умов, то у них відсутні будь-які правові підстави користування приміщенням АДРЕСА_2 .
Посилаючись на те, що спірне приміщення, яке займають відповідачі у адміністративній будівлі №87 військового містечка № НОМЕР_1 не відноситься до житлових приміщень та не призначене для постійного проживання, позивач просив суд зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження приміщенням АДРЕСА_2 , шляхом виселення та стягнути з останніх судовий збір в розмірі 1600,00 грн.
Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Відзиву на позов суду не надали.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст .81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд вважає, що спір, що виник між сторонами, стосується виселення із житлового приміщення, (наданого для проживання сім`ї військовослужбовця, а саме кімнати у будівлі) колишньої дружини військовослужбовця з сином, які після розірвання шлюбу продовжують проживати у цьому будинку.
В процесі судового розгляду встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який був розірваний 05 жовтня 2005 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 6).
З матеріалів справи вбачається, що у ОСОБА_1 є син ОСОБА_2 , який на час розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , був неповнолітнім.
Встановлено, що після отримання в користування кімнати АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 та відповідачі зареєструвалися та стали проживати у спірному приміщенні, що підтверджується штампом у паспортах громадян України, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 3,4).
З пояснень представника позивача в судовому засіданні вбачається, що відповідачі з момента вселення і по теперішній час постійно проживають та користуються спірним житловим приміщенням.
Відповідно до довідки про склад сім`ї та реєстрацію від 20 серпня 2013 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 02 серпня 2004 року зареєстровані та проживають в квартирі АДРЕСА_2 (а.с. 5).
Судом встановлено, що на підставі Директиви Міністерства оборони України від 11 червня 2001 року №Д-14 «Про переобладнання вивільненого фонду Міністерства оборони України під тимчасове житло для безквартирних військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей» будівля АДРЕСА_1 була переобладнана під тимчасове житло для проживання безквартирних військовослужбовців та членів їх сімей (а.с. 11).
Отже, зі змісту вказаних документів вбачається, що в 2001 році будівля АДРЕСА_1 отримала статус жилого будинку, оскільки реєстрація мешканців вказаного приміщення здійснювалася тільки в житловому приміщенні.
З матеріалів справи вбачається, що будинок військового містечка № НОМЕР_1 під АДРЕСА_1 до 20 серпня 2013 року знаходився на балансі квартирно - експлуатаційного відділу м. Одеса.
Таким чином, оскільки відповідачі отримали та були зареєстровані в спірному житловому приміщенні відповідно до вимог діючого законодавства, то суд вважає, що дані особи отримали право користування вказаним житловим приміщенням, а саме кімнатою № 201а, у будинку АДРЕСА_1 .
Встановлено, що відповідно до наказу Міністерства оборони України від 13 травня 2013 року №312 «Про передачу фондів військових містечок у м. Одеса» та на підставі акту приймання (передачі) будинків, споруд та території військового містечка № НОМЕР_1 від 20 серпня 2013 року будівлі військового містечка № НОМЕР_1 , зокрема і будинок АДРЕСА_1 був переданий на баланс Військової академії (м. Одеса) (а.с. 10, 12-13).
З матеріалів справи вбачається, що документи, які підтверджують статус будівель під № №87; 93а, по АДРЕСА_3 відсутні, що підтверджується довідкою КП «ОМБТІ та РОН» від 01 липня 2008 року (а.с. 14).
Отже, будівля АДРЕСА_1 , не має ні статусу службового житла, ні статусу гуртожитку, але є військовим майном, яке було передано позивачу та використовується ним для тимчасового проживання безквартирних військовослужбовців.
В судовому засіданні представник позивача пояснив суду, що будівля АДРЕСА_1 використовується для проживання його мешканців, у тому числі і відповідачів, а також для тимчасового проживання безквартирних військовослужбовців.
Також судом було встановлено, що спірне жиле приміщення є єдиним житлом відповідачів, іншого жилого приміщення для проживання останні не мають.
Статтею 6 ЖК України передбачено, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.
Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно ст. 1 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.
Статтею 2 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що правовою основою діяльності Збройних Сил України є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», статути Збройних Сил України, інші закони України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України, міжнародні договори України, що регулюють відносини в оборонній сфері.
Відповідно до ст. 3 вказаного вище Закону, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
Однією із засад діяльності Збройних Сил України відповідно до ст. 11 Закону України «Про Збройні Сили України» є верховенства права, законності та гуманності, поваги до людини, її конституційних прав і свобод.
Згідно ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна Збройних Сил України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.
Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.
Відповідно до ст. 3 вказаного вище Закону військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно Закону України «Про Збройні Сили України», та Статуту Військової академії (м. Одеса), академія входить до складу Збройних Сил України і підпорядкована Міністерству оборони України.
Пунктом 3.16 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями встановлено, що особа, звільнена з військової служби, яка має вислугу менше ніж 10 років, підлягає виселенню зі службового жилого приміщення з усіма членами сім`ї, які з нею проживають, крім випадків, передбачених чинним законодавством. Підлягають виселенню зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовця, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу.
За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Отже, виходячі зі змісту рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», той факт, що абзац другий пункту 3.16 Інструкції передбачає, що «підлягають виселенню зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовця, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу», не може бути беззаперечним аргументом на користь припинення права на повагу до житла відповідача у формі такого втручання держави як виселення з кімнати у будинку, де з 2004 року проживають відповідачі.
В постанові від 28 березня 2018 року по справі № 357/3258/16-ц Верховний Суд звернув увагу на те, що у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили, суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили (частина сьома статті 10 ЦПК України), а у разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України (частина восьма статті 10 ЦПК України). З огляду на вказане справа повинна бути проаналізована згідно з положеннями ЖК, Конвенції та відповідної практики Європейського суду з прав людини.
Тому суд при розгляді справи повинен встановити, чи відповідатиме виселення відповідачів з кімнати № 201а, у будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції.
Тому слід встановити, чи вважатиметься виселення відповідачів з спірної кімнати у будинку без надання іншого житлового приміщення втручанням держави, що здійснюється «згідно із законом» у розумінні пункту другого статті 8 Конвенції.
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК «ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом». Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК «виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. … Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду».
Стосовно виселення зі службового житла без надання іншого житлового приміщення, то відповідно до статті 124 ЖК «робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, … підлягають виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення».
Однак, стаття 125 ЖК визначає перелік осіб, які не можуть бути виселені зі службового житла у випадках, передбачених статтею 124 цього кодексу, без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, не може бути виселено одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними (абзац сьомий статті 125 ЖК).
На момент розірвання шлюбу ОСОБА_1 була одинокою людиною і мала малолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду СРСР «Про практику застосування судами житлового законодавства» від 3 квітня 1987 року № 2, роз`яснено, що до одиноких осіб, які не підлягають виселенню без надання їм іншого житлового приміщення, «крім одиноких матерів, які не створили в подальшому сім`ю, можуть бути віднесені, зокрема, розлучений член подружжя, який залишився проживати у службовому приміщенні після вибуття з нього іншого з подружжя».
Тобто, у розумінні статті 125 ЖК відповідачка, на момент розірвання шлюбу вважалася одинокою особою, яка проживає разом з малолітньою дитиною, і не підлягала виселенню зі службового житла без надання іншого жилого приміщення.
Крім того, втручання у право на повагу до житла відповідачів буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції.
Відтак, навіть якщо припустити, що позивач діє з метою задоволення інтересів військовослужбовців і членів їх сімей, які згідно з абзацом третім частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» мають право бути забезпеченими службовими житловими приміщеннями, а відповідачі втратили право на користування службовим приміщенням у зв`язку з розірванням шлюбу з військовослужбовцем, членами сім`ї якого вони були, то пропорційність цій меті виселення відповідачів, у яких не має іншого жилого приміщення не відповідає співрозмірністю з наслідками.
Також суд зазначає, що вище вказані доводи стосуються службового житлового приміщення, але як визначився позивач, спірне жиле приміщення не є службовим і не відноситься до гуртожитку.
За таких обставин, суд вважає що відповідачі мають законне право користування кімнатою 201а, у будинку АДРЕСА_1 , а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1600,00 грн. (а.с. 20). Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то судовий збір не повертається.
На підставі ст. ст. 6, 9, 61, 63, 71,72 ЦК України, керуючись ст. 4, 12, 13, 223, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд
Позовні вимоги Військової академії (м. Одеса) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Квартирно -експлуатаційний відділ м. Одеси про усунення перешкод в користуванні приміщенням залишити без задоволення.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 17 вересня 2018 року.

Суддя: О.М. Сегеда