Справа № 454/1847/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Струс Т.В.
Провадження № 22-ц/783/7611/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і ОСОБА_2,

за участю: секретаря Цапа П.М.;

позивача ОСОБА_3 і його представника адвоката ОСОБА_4;

відповідача ОСОБА_5 і його представника адвоката ОСОБА_6;

ОСОБА_7 виконуючої обовязки Угнівського міського голови,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_8, представника ОСОБА_3, на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 06 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 та Угнівської міської ради, в кінцевій редакції позовних вимог якого спросив суд скасувати рішення Угнівської міської ради від 26.06.2014 року № 182 «Про надання дозволу гр. ОСОБА_5 на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в м. Угнів» та рішення Угнівської міської ради від 26.11.2014 року № 215 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_5 в м. Угнів Сокальського району Львівської області», а також «скасувати правову реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку за ОСОБА_5 в державному реєстрі речових прав».

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що в 1999 році позивач придбав за усною домовленістю у ОСОБА_9 свинарник, що розташований по вул. Січових Стрільців, 45 «а» у м. Угнів Сокальського району Львівської області, до якого належала також і земельна ділянка для обслуговування будівлі та ведення ОСГ розміром 0,48 га. Зазначав, що ОСОБА_9 звернувся у ДКП ЛОР «Червоноградське МБТІ» для виготовлення технічної документації на зазначену нежитлову будівлю та реєстрації права власності на неї на своє ім'я, проте таких документів так і не отримав та помер. За користування земельною ділянкою розміром 0,48 га в урочищі біля свинарника позивач сплачував земельний податок. В липні 2015 року, «коли (позивач) в черговий раз приїхав до свинарника, він побачив, що земельна ділянка, яка перебувала в його користуванні та за яку він сплачував земельний податок огороджена».

В результаті звернення за поясненнями до Угнівської міської ради він отримав рішення згаданої ради від 26.06.2014 року № 182 та від 26.11.2014 року № 215, які ним і оскаржуються (а.с. 2-5, 58).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 75-79).

Дане рішення оскаржила представник позивача ОСОБА_8

Апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити «нове рішення по суті позову», покликаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає, що оскільки позивач добровільної згоди на вилучення спірної земельної ділянки не давав, то така могла бути вилученою у нього лише за рішенням суду.

Вважає, що судом не було встановлено факту нецільового використання позивачем спірної земельної ділянки.

Вважає, що факт правомірного використання позивачем спірної земельної ділянки стверджується сплатою ним протягом тривалого періоду часу земельного податку, записами в земельно-шнуровій книзі, відсутністю будь-якого рішення чи іншого реагування ради щодо самовільного захоплення земельної ділянки (а.с. 80-81, 115-118, 124-126).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і його представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони відповідача ОСОБА_5, його представника і виконуючої обовязки Угнівського міського голови, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

А статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 1 ст. 82 ЦПК України що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Очевидним є те, що субєктивне право особи може бути порушеним лише за наявності у цієї особи такого субєктивного права.

Виходячи з предмета спору та обставин справи, саме позивач мав би довести за допомогою належних та допустимих доказів наявність у нього субєктивного права на земельну ділянку «площею 0,36 га в урочищі біля свинарнику», яке (його субєктивне право) було порушено в результаті прийняття Угнівською міською радою рішень від 26.06.2014 року № 182 та від 26.11.2014 року № 215, які ним оскаржуються.

Частиною 1 ст. 125 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а в ст. 126 ЗК України наведено перелік документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

Жодного документу, який передбачений вище згаданими нормами Земельного кодексу України, в підтвердження своїх прав власності на земельну ділянку, чи прав на постійне користування нею, чи прав її оренди позивачем до суду подано не було.

Так само, як не було подано будь-яких документів про його права на свинарник, як обєкт нерухомості, який розташований на цій земельній ділянці і який на визнання самого позивача (апелянта) ним щонайпізніше з 1999 року (часу його «придбання» позивачем по його ж таки версії) не використовується і який (на твердження відповідача ОСОБА_5 його представника і виконуючої обовязки Угнівського міського голови) фактично є напівзруйнованою занедбаною спорудою.

На переконання колегії суддів, відповідь Сокальського відділення Червоноградської об'єднаної державної податкової Інспекції головного управління ДФС у Львівській області від 06.06.2016 року не може бути належним та допустимим доказом про будь-які права позивача на спірну земельну ділянку «площею 0,36 га в урочищі біля свинарнику», оскільки згідно цієї відповіді протягом періоду 2011-2016 роки за позивачем «рахувались» кожен рік різний набір земельних ділянок різної площі за користування якими ним протягом 2011-2016 років (протягом 6-ти років) було сплачено 20 грн. 13 коп.: 2 грн. 67 коп. у 2014 році та 17 грн. 46 коп. у 2015 році При цьому слід зауважити, що земельна ділянка «за свинарником» за ОСОБА_3 «рахувались» лише у 2012 році, а у списку земельних ділянок за 2011 рік, 2013-2015 роки (у роки, коли ОСОБА_3 і було сплачено 20 грн. 13 коп. земельного податку) така земельна ділянка («за свинарником») не рахувалася (а.с. 13).

Виконуюча обовязки Угнівського міського голови в судовому засіданні в ході апеляційного розгляду справи також ствердила, що будь-які документи на свинарник, як обєкт нерухомості, та на земельну ділянку (руїни свинарника на якій ще залишаються) у позивача є відсутніми, а посилання у рішенні міської ради від 26.06.2014 року № 182 на «вилучення» у ОСОБА_3 цієї земельної ділянки пояснила тим, що серед мешканців міста була поширеною думка про те, що саме позивач ОСОБА_3 є власником руїн свинарника (про що останній постійно твердив), який сам не заперечував проти передачі спірної земельної ділянки відповідачу ОСОБА_5, що стверджується його підписом на Акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання (а.с. 158).

Як пояснив відповідач ОСОБА_5, вони разом з позивачем досягли усної домовленості про те, що останній не буде заперечувати проти передачі земельної ділянки йому, взамін чого відповідач ОСОБА_5 передав позивачу 5 000 грн., однак в подальшому останній вирішив, що згадана сума є недостатньою, в результаті чого у них і виник конфлікт, результатом якого і стало звернення позивача з даним позовом до суду.

За результатами розгляду справи колегія суддів прийшла до висновку про те, що були відсутніми правові підстави для посилання у рішенні Угнівської міської ради від 26.06.2014 року № 182 на вилучення в ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,36 га в урочищі біля свинарнику, оскільки будь-які документи у ОСОБА_3 на згадану земельну ділянку (як і на згаданий свинарник) були і є відсутніми, однак вважає, що таке юридично необґрунтоване посилання не може бути правовою підставою для задоволення позовної вимоги про скасування згаданого рішення міської ради в цілому, яке відповідачем ОСОБА_5 вже реалізовано в цілому, про що свідчить Свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,2947 га від 19.12.2014 року з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби (а.с. 156, 157).

З урахуванням вище наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8, представника ОСОБА_3, залишити без задоволення, а рішення Сокальського районного суду Львівської області від 06 грудня 2017 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 12 червня 2018 року.

Головуючий

Судді: