Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 723/2304/15-ц

провадження № 61-8576св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 13 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Чупікової В. В., Бреславського О. Г., Яремка В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором.

На обґрунтування заявлених вимог банк посилався на те, що 24 липня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ZZZ498893 (далі - Кредитний договір), згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 40 тис. доларів США. В забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов'язань за Кредитним договором 25 липня 2006 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за яким ОСОБА_2 поручилася за належне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань. 31 травня 2012 року між банком та ОСОБА_1 підписано договір про внесення змін та доповнень № 1 до Кредитного договору, згідно з яким банком було надано кредит у сумі 30 415,68 доларів США. 31 травня 2012 року між банком та ОСОБА_2 підписано договір про внесення змін та доповнень № 1 до договору поруки від 25 липня 2006 року, за яким ОСОБА_2 поручилася перед банком за належне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань за договором про внесення змін та доповнень до Кредитного договору. Пунктом 4.2.3 Кредитного договору встановлено, що банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій у разі затримання позичальником сплати кредиту (частини кредиту) та/або процентів щонайменше на 30 календарних днів. На порушення умов Кредитного договору ОСОБА_1 не виконував належним чином взятих на себе зобов'язань, в результаті чого станом на 15 червня 2015 року в нього утворилася заборгованість у розмірі 42 206,94 доларів США, що у гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) еквівалентно 888 828,82 грн, з яких: 30 415,68 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 5 203,15 доларів США - несплачені відсотки, 173 долари США - комісія за користування кредитом, 4 894,33 доларів США - пеня за прострочення сплати кредиту, 1 520,78 доларів США - штраф. Посилаючись на викладені обставини, ПАТ КБ «Надра» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь вказану заборгованість. 11 листопада 2015 року банком було подано заяву про уточнення позовних вимог у зв'язку зі зміною суми заборгованості, в якій позивач просив стягнути солідарно з відповідачів борг станом на 06 листопада 2015 року в розмірі 46 125,64 доларів США, що у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ еквівалентно 1 057 455,03 грн.

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію про визнання договору поруки припиненим.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що 24 липня 2006 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір з кінцевим терміном повернення кредиту 20 липня 2016 року. В забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов'язань за Кредитним договором 25 липня 2006 року між банком та нею було укладено договір поруки, згідно з яким вона поручилася перед банком за належне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань. 31 травня 2012 року між ПАТ КБ «Надра» та позичальником було укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до Кредитного договору, згідно з яким банком було надано кредит у сумі 30 415,68 доларів США. Пунктами 1.1 та 2.4 договору про внесення змін до Кредитного договору передбачено кінцевий термін повернення кредиту - 20 липня 2012 року. 31 травня 2012 року між ПАТ КБ «Надра» та нею було укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до договору поруки від 25 липня 2006 року, згідно з яким вона поручилася перед банком за належне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань за договором про внесення змін та доповнень до Кредитного договору. В результаті укладення вказаних додаткових договорів банк змінив строк виконання основного зобов'язання на 20 липня 2012 року. Тому ПАТ КБ «Надра» міг пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців після настання строку виконання основного зобов'язання - 20 липня 2012 року, однак зробив це тільки через три роки - у липні 2015 року. Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила визнати договір поруки із внесеними до нього змінами припиненим.

В запереченні на зустрічну позовну заяву ПАТ КБ «Надра» зазначило, що вказаний у пункту 1.1 договору про внесення змін і доповнень № 1 від 31 травня 2012 року до Кредитного договору кінцевий термін повернення кредиту - 20 липня 2012 року - є опискою, що підтверджується усіма іншими документами, які стосуються укладених між сторонами договорів. В дійсності сторони обумовили зміну кінцевого терміну повернення кредиту на 20 липня 2018 року. Ця дата встановлена графіком платежів, який є додатком № 1 до договору про внесення змін і доповнень № 1 від 31 травня 2012 року. Така ж дата, тобто 20 липня 2018 року, як строк погашення кредиту зазначена і в нотаріально посвідченому договорі про внесення змін і доповнень № 1 від 31 травня 2012 року до укладеного між сторонами договору іпотеки від 25 липня 2006 року. Цей договір підписаний обома відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Отже, строк пред'явлення вимог до поручителя ОСОБА_2 не пропущений.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 18 січня 2016 року у складі судді Дячук О. О. позов ПАТ КБ «Надра» задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість на загальну суму 46 125,64 доларів США, що у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 06 листопада 2015 року становить 1 057 455,03 грн. Стягнуто із ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 15 861,83 грн. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано договір поруки від 25 липня 2006 року, укладений між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2, із внесеними 31 травня 2012 року відповідно до договору про внесення змін та доповнень № 1 до договору поруки змінами припиненим з 20 січня 2013 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 належним чином не виконував взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з нього на користь банку. Порука ОСОБА_2 за договором поруки припинена, оскільки між банком та поручителем було укладено договір про внесення змін та доповнень, згідно з яким ОСОБА_2 поручилася перед банком за належне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань згідно з договором про внесення змін та доповнень до Кредитного договору, строком виконання основного зобов'язання у якому було визначено 20 липня 2012 року, однак банк звернувся до суду з позовом до поручителя поза межами шестимісячного строку.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 13 квітня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Надра» задоволено частково. Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 18 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто солідарно із ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитом - 30 415,68 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 697 295,71 грн; заборгованість за відсотками - 6 063,85 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 139 017 грн; пеню - 173 419,70 грн; штраф - 34 864,79 грн, всього 1 044 597,20 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Надра» про визнання договору поруки припиненим відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» витрати зі сплати судового збору по 1 985,58 грн з кожного. Стягнуто із ОСОБА_1, ОСОБА_2 судовий збір у дохід держави по 1 805,07 грн з кожного.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 належним чином не виконував взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість, а ОСОБА_2 поручилася перед банком за належне виконання позичальником умов Кредитного договору, тому заборгованість за цим договором підлягає стягненню з відповідачів солідарно. Строк виконання основного зобов'язання визначений до 20 липня 2018 року, з позовом про стягнення заборгованості з відповідачів позивач звернуся 12 серпня 2015 року, тобто достроково, а тому порука ОСОБА_2 за укладеним між сторонами договором не припинена.

У травні 2016 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 13 квітня 2016 року в частині стягнення штрафу, солідарного стягнення кредитної заборгованості та відмови у задоволенні зустрічного позову і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено на основі одностороннього та неповного з'ясування всіх обставин справи. Вирішуючи питання визначення кінцевої дати повернення кредиту, апеляційний суд не дав оцінки змісту договору від 31 травня 2012 року про внесення змін та доповнень № 1 до Кредитного договору, який є основним доказом у справі. Саме цим договором встановлені всі його істотні умови. Суд безпідставно надав перевагу у визначенні кінцевої дати повернення кредиту графіку погашення мінімальних платежівта похідним договорам. Саме в іпотечному договорі помилково зазначенаостаточна дата повернення кредиту - 20 липня 2018 року.Вирішуючи питання про стягнення на користь банку штрафу за порушення умов Кредитного договору, суд не з'ясував правову природу такого штрафу, не навів доказів порушення позичальником пункту 4.2 Кредитного договору, які мали бути надані позивачем, але відсутні в матеріалах справи, і послався на те, що відповідачами не доведено відсутність порушень умов договору. Під час розглядусправи доведено тільки порушення позичальником строків виконання грошового зобов'язання за Кредитним договором, за що передбачено сплату пені, тому одночасне стягнення пені та штрафу за одне й те ж порушення свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності.Дотримавшись принципів диспозитивності, змагальності і справедливості судочинства та виконавши вимоги процесуального закону, суд першої інстанції з'ясував обставини справи, дав належну правову оцінку зібраним доказам і дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову до відповідача ОСОБА_2 та задовольнив зустрічний позов.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі і витребувано її матеріали із Сторожинецького районного суду Чернівецької області.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 листопада 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексуУкраїни в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ цивільну справу № 723/2304/15-ц передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частинами першою, другою статті 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Установлено, що 24 липня 2006 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 40 тис. доларів США зі сплатою 11 % річних за користування кредитом на строк до 20 липня 2016 року включно.

На підставі заявки на видачу готівки від 28 липня 2006 року № 1 ОСОБА_1 було видано 40 тис. доларів США, що за курсом НБУ в еквіваленті склало 200 тис. грн.

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

В забезпечення виконання ОСОБА_1 умов Кредитного договору 25 липня 2006 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_2 поручилася перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

31 травня 2012 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до Кредитного договору, згідно з яким позичальнику було надано кредит у сумі 30 415,68 дол. США з кінцевим терміном повернення до 20 липня 2012 року. Однак щомісячна сума мінімально необхідного платежу визначалася графіком платежів - додатком до договору. Графіком платежів встановлено, що вони мають здійснюватися починаючи з 20 липня 2012 року по 20 липня 2018 року включно.

31 травня 2012 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до договорупоруки від 25 липня 2006 року, за умовами якого поручитель повинен виконати зобов'язання в тому ж порядку, який встановлено для позичальника за Кредитним договором та додатковими угодами до нього.

ОСОБА_1 належним чином не виконував своїх зобов'язань за Кредитним договором, в результаті чого у нього утворилася заборгованість, яка на 06 листопада 2015 року становила: 30 415,68 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 697 295,71 грн, - кредитна заборгованість; 6 541,52 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 139 079 грн, - заборгованість за відсотками; 173 419,70 грн - пеня; 34 864,79 - штраф за порушення пункту 4.2 кредитного договору.

Перевіривши наданий банком розрахунок, апеляційний суд встановив, що позичальником фактично сплачено комісії на 477,67 доларів США більше, ніж нараховано за умовами Кредитного договору, тому сума заборгованості за відсотками підлягає зменшенню на 477, 67 доларів США та складає 6 063,85 доларів США. Сума заборгованості за кредитом та відсотками станом на 06 листопада 2015 року складає 36 479,53 доларів США.

Враховуючи наведе, висновок апеляційного суду щодо розміру заборгованості є обґрунтованим.

За змістом частини 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

В договорі поруки від 25 липня 2006 року і в договорі про внесення змін та доповнень № 1 до договору поруки не встановлено строку поруки. Однак, як зазначалося вище, графіком платежів, який є додатком до договору про внесення змін та доповнень № 1 від 31 травня 2012 року до Кредитного договору, визначено, що кінцевий термін погашення кредиту - 20 липня 2018 року. При цьому сума кредиту встановлена в розмірі 30 415,68 доларів США, а суми щомісячного погашення заборгованості, починаючи з липня 2012 року та закінчуючи липнем 2018 року, визначені в розмірах від 258,75 доларів США до 636,48 доларів США.

Пунктом 1 договору про внесення змін та доповнень № 1 від 31 травня 2012 року до договору іпотеки від 25 липня 2006 року, укладеного між сторонами в забезпечення виконання зобов'язань позичальника за Кредитним договором, який підписаний представником позивача та відповідачами ОСОБА_1, ОСОБА_2, строк погашення кредиту визначено до 20 липня 2018 року.

Проаналізувавши наведені докази в їх сукупності та взаємозв'язку і давши їм належну правову оцінку, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що строк виконання основного зобов'язання сторонами Кредитного договору встановлено саме до 20 липня 2018 року. З позовом про стягнення заборгованості солідарно з відповідачів позивач звернуся 12 серпня 2015 року тобто до закінчення строку дії Кредитного договору та в межах строку дії поруки.

Висновок апеляційного суду про часткове задоволення позову банку та відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог відповідає обставинам справи, які судом встановлені з дотриманням вимог процесуального права, та узгоджується з нормами матеріального права.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

За змістом статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

Установлено, що пунктом 4.1 договору про внесення змін та доповнень № 1 до Кредитного договору визначено, що у разі невиконання позичальником зобов'язань щодо строків та повноти сплати кредиту та процентів позичальник сплачує кредиторові пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Пунктом 4.2 договору про внесення змін та доповнень № 1 до Кредитного договору визначено, що у разі порушення позичальником вимог пунктів 3.3.2, 3.3.13, 3.3.17 цього договору позичальник зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 5 % від суми залишку по кредиту, розрахованої на день порушення умов цього договору за кожен випадок, а не за невиконання зобов'язань щодо сплати кредиту, відсотків, за які визначена відповідальність у вигляді пені.

У пунктах 3.3.2, 3.3.13, 3.3.17 договору про внесення змін та доповнень № 1 до Кредитного договору йдеться про зобов'язання позичальника забезпечити банку можливість проводити перевірки та вимагати документи, необхідні для їх проведення, щодо фінансового стану позичальника, наявності майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язань, цільового використання кредиту, надавати банку документи на його вимогу, не здійснювати реєстрацію неповнолітніх дітей за адресою предмета іпотеки протягом строку дії договору.

Отже, пеня і штраф як вид відповідальності за неналежне виконання умов Кредитного договору передбачені за різні порушення позичальником умов цього договору, а тому не є подвійною цивільно-правовою відповідальністюза одне і те саме порушення.

Відповідно до статті 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213-215, 303, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Рішення апеляційного суду ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності, розумності та відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на справедливий суд.

Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про зміну кінцевої дати повернення кредиту на 20 липня 2012 року, а не на 20 липня 2018 року, а також про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушенняє необґрунтованими і спростовуються вищенаведеними обставинами справи.

Посилання заявника на не надання позивачем доказів порушення позичальником пункту 4.2 Кредитного договору і неправильний, на його думку, висновок апеляційного суду про те, що відповідачами не доведено відсутність порушень умов договору, не заслуговують на увагу, оскільки наведене стосується установлення апеляційним судом обставин справи і оцінки наданих сторонами доказів, а всилу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання оскаржуваного рішення апеляційного суду було зупинено ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2016 року, у зв'язку із залишенням цього рішення без змін необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 13 квітня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 13 квітня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик