АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3269/18 Справа № 173/1419/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Лаченкова О.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2018 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Міністерства оборони України

на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2017 року до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто із Міністерства оборони України (03168 м. Київ пр. Повітрофлотський, 6, ) на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 35000.00 грн., ( тридцять п'ять тисяч гривень) на відшкодування спричиненої моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, що пов'язане з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Міністерство оборони України просить скасувати рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2018 року по справі № 173/1419/17-ц та прийняти нове рішення в якому в позовних вимогах ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди відмовити повністю.

Відзивів на апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2018 року від інших учасників справи не надходило.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.2 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У звязку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Таким чином, апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_3.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.2 ст.369 ЦПК України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку, що внаслідок поранень, отриманих позивачем і які визнані такими, що пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, здоров'я позивача ОСОБА_2, було пошкоджене та він зазнав і продовжує зазнавати моральних страждань, пов'язаних з певними обмеженнями свого життєвого укладу, що має наслідком докладання додаткових зусиль для ведення повноцінного способу життя, а тому необхідно стягнути моральну шкоду в сумі 35000 грн.

Але з таким висновком суду погодитись неможливо з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2, проходив військову службу у Збройних силах з 10.11.1978 року по 16.11.1980 року, у тому числі приймав участь у бойових діях на території республіки Афганістан з 11.02.1980 року по 16.11.1980 року, що підтверджується даними військового квитка та довідкою Верхньодніпровського райвіськомату від 28.07.2015 року № 150.

З витягу з протоколу засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтва у колишніх військовослужбовців № 2841 від 30.07.2015 року встановлено, що отримані позивачем поранення, пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

В подальшому призвели до розвитку стійких залишкових явищ, перенесеної контузії головного мозку у вигляді посттравматичної енцефалопатії 3 ст., з розсіяною пірамідальною симптоматикою, вираженою координативною недостатністю, лікворо-гупертензивним синдромом, помірним психоорганічним синдромом з мнеститичними розладами та інше , що підтверджується витягом з протоколу засідання Центральної військової-лікарської комісії по встановленню причинного зав'язку захворювань, поранень, контузій. травм. каліцтв № 2841 від 30.07.2015 року.

На підставі даних захворювань позивачу було встановлено 3-групу інвалідності з 27.07.2006 року. В подальшому група інвалідності була змінена у зв'язку з погіршенням здоров'я. З 03.11.2016 року йому встановлена 2-га група інвалідності. Причина якої поранення, контузія пов'язані з участю в бойових діях та перебування на території інших держав.

Окрім того позивачу було встановлено обмеження щодо характеру та умов праці: може бути працевлаштований до надомної праці. Рекомендований нагляд та лікування у невролога, пульманолога, кардіолога, терапевта та санаторно-курортне лікування,що підтверджується копіями довідок МСЕК серії МСЕ ДНА-01 № 519720 від 27..07.2006 року та 12 ААА № 072526 від 07.11.2016 року.

Однак, ОСОБА_2 не надано до суду будь-яких доказів вини Міністерства оборони України у спричиненні йому моральної шкоди та причинно-наслідкового звязку з діями чи бездіяльністю відповідача.

Встановивши зазначені обставини, керуючись ст.ст.23, 1167 ЦК України, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»,колегія суддів прийшла до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичні або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року із змінами та доповненнями відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам розяснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує обовязку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши субєкта такої відповідальності.

На час проходження ОСОБА_2 військової служби у період з 11.02.1980 року по 16.11.1980 року в Демократичній Республіці Афганістан не діяв Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ЦК України 2003 року.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 отримав поранення (травму) при виконанні службових обовязків в Демократичній Республіці Афганістан у період з 11.02.1980 року по 16.11.1980 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (який набув чинності 20.12.1991 року) та ЦК України 2003 року, коли діючим законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди, а тому колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.

Законодавство, що було чинним на момент отримання позивачем ушкодження здоровя не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Міністерства оборони України підлягає задоволенню, а рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2018 року необхідно скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Оскільки, вимоги апеляційної скарги задоволено, колегія суддів вважає за необхідне у відповідності до ст.141 ЦПК України стягнути з ОСОБА_2 на користь Міністерства оборони України судові витрати у розмірі 960,00 грн. за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - задовольнити.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 15 січня 2018 року - скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Міністерства оборони України судові витрати у розмірі 960,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 06 червня 2018 року.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

ОСОБА_4