Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 2603/9804/12-ц

провадження № 61-7254св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Стрільчука В. А.,
суддів:Карпенко С. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_6,

інші учасники справи: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», Деснянське районне управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 05 травня 2015 року у складі судді Лісовської О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 серпня 2015 року у складі колегії суддів: Пікуль А. А., Невідомої Т. О., Побірченко Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа - Деснянське РУ ГУ МВС України у м. Києві, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Не погоджуючись з указаним позовом банку, ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 серпня 2013 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_6 на праві власності, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 07 березня 2007 року № K3R0GK15005523. Виселено ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 зі зняттям ОСОБА_6 з реєстраційного обліку без надання іншого житлового приміщення. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21 жовтня 2014 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 серпня 2013 року залишено без змін, виключено з п'ятого абзацу резолютивної частини рішення слова «зі зняттям ОСОБА_6 з реєстраційного обліку без надання іншого житлового приміщення».

25 березня 2015 року ОСОБА_6 подав до суду заяву про відстрочку виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 серпня 2013 року на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», мотивуючи це тим, що виконавче провадження відкрите 30 січня 2015 року. Квартира, з якої відповідно до рішення суду виселяють ОСОБА_6, є його єдиним житлом.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05 травня 2015 року у задоволенні заяви ОСОБА_6 відмолено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що задовольнити заяву ОСОБА_6 неможливо, оскільки він просить відстрочити виконання судового рішення не в частині звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру, а в частині виселення з квартири, а дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на виконання судового рішення про виселення не розповсюджується. Крім того, судове рішення в частині виселення фактично виконано в повному обсязі в межах виконавчого провадження.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 серпня 2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 відхилено, ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 05 травня 2015 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що підстав для скасування ухвали суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, немає.

У лютому 2016 року ОСОБА_6 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 05 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 серпня 2015 року, у якій заявник просить скасувати вказані судові рішення, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його заяву.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з'ясовано обставини справи, які мають значення для справи; виселення боржника є передумовою і складовою звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, підлягає відстроченню на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»;посилання апеляційного суду на акт державного виконавця від 17 березня 2015 року про виселення є безпідставним, оскільки він не був предметом дослідження суду першої інстанції; на момент розгляду заяви у суді першої інстанції в реєстрі виконавчих дій була відсутня постанова про закриття виконавчого провадження в зв'язку з повним примусовим виконанням рішення суду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 лютого 2016 року відкрито касаційне провадження в зазначеній справі, а ухвалою від 15 березня 2017 року указану справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року вищевказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_6

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За приписами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Судом установлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 серпня 2013 року задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» та звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_6 на праві власності, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 07 березня 2007 року № K3R0GK15005523; виселено ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 зі зняттям ОСОБА_6 з реєстраційного обліку без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21 жовтня 2014 року рішення районного суду залишено без змін, виключено з п'ятого абзацу резолютивної частини рішення слова «зі зняттям ОСОБА_6 з реєстраційного обліку без надання іншого житлового приміщення».

На виконання судового рішення представнику позивача були видані виконавчі листи.

30 січня 2015 року ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві було відкрите виконавче провадження щодо виконання судового рішення про виселення ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до акта державного виконавця від 17 березня 2015 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 серпня 2013 року в частині виселення ОСОБА_6 виконане у примусовому порядку.

Згідно зі статтею 373 ЦПК України 2004 року за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою державного виконавця або за заявою сторони суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення в судовому засіданні з викликом сторін і у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні зави ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про те, що судове рішення в частині виселення ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 виконано у повному обсязі, тому підстав для відстрочки виконання судового рішення у цій частині немає.

Верховний Суд погоджується із указаним висновком районного суду та вважає його законним та обґрунтованим, оскільки можливо відстрочити лише виконання того рішення, яке не виконане у встановленому законом порядку.

Доводи касаційної скарги про те, що на момент розгляду заяви у суді першої інстанції в реєстрі виконавчих дій була відсутня постанова про закриття виконавчого провадження є безпідставними, оскільки рішення суду було виконано лише в частині виселення, про що на підставі частини 9 статті 78 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону, яка була чинною на момент вчинення виконавчої дії) складений відповідний акт, який наявний в матеріалах справи.

Разом з тим Верховний Суд не може погодитись з висновками районного суду щодо того, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на виконання судового рішення в частині виселення боржника не розповсюджується.

Суд касаційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки). Кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

З матеріалів справи вбачається, що трикімнатна квартира АДРЕСА_1, житловою площею 41,9 кв. м, загальною площею 68,56 кв. м є постійним місцем проживання ОСОБА_6, відомості про наявність у відповідача іншого нерухомого житлового майна відсутні, вказана квартира є предметом іпотеки на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, наданим в іноземній валюті.

Указаний Закон був прийнятий з метою підтримки громадян України, які вже мають невиконані зобов'язання за договорами споживчого кредиту в іноземній валюті (валютних кредитів) шляхом встановлення порядку і умов конвертації зобов'язань за кредитними договорами в іноземній валюті в національну валюту України та з метою мінімізувати негативні наслідки інфляції національної валюти для громадян України та убезпечити зазначених громадян від виникнення скрутної фінансової ситуації.

Підставою для прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» стала втрата значних коштів громадянами України внаслідок різких курсових коливань на валютному ринку України, знецінення національної валюти.

Мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Таким чином, виконання рішення суду в частині звернення стягнення на належну ОСОБА_6 квартиру, під час дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», є неможливим.

Також не підлягає виконанню й рішення суду в частині виселення ОСОБА_6 з іпотечного житла, оскільки виселення боржника є наслідком звернення стягнення на майно, яке заборонено указаним Законом.

Отже, дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджується на виконання судового рішення в частині виселення з квартири боржника.

На підставі вищенаведеного Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_6, зміну оскаржуваних судових рішень, шляхом виключення висновків судів про непоширення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на виконання судового рішення в частині виселення, в іншій частині оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 141, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 05 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 серпня 2015 року змінити шляхом виключення висновків про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширює свою дію на виконання судового рішення в частині виселення.

В іншій частині ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 05 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 серпня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко С. О. Погрібний О. В. Ступак Г. І. Усик