Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 761/22385/16-ц

провадження № 61-6346св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя - доповідач)

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

представники позивача: Шевченко Тетяна Володимирівна, Макуха Микола Михайлович, Крючков СергійСергійович, Павлов Павло Ігорович, Литвин Сергій Григорович, Вовчук МиколаВасильович,

відповідач - ОСОБА_7,

представник відповідача - ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_7 на рішення Апеляційного суду м. Києва в складі колегії суддів: Білич І. М., Болотової Є. М., Поліщук Н. В. від 12 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулось до суду з указаним позовом, у якому посилаючись на те, що 28 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_7 було укладено договір відновлювальної кредитної лінії, відповідно до умов якого позивач надав, а відповідач отримав кредит в розмірі 2 488 000 грн зі сплатою 16,5% річних за користування кредитними коштами з остаточним терміном повернення кредиту не пізніше 28 грудня 2017 року. Однак відповідач свої зобов'язання перед банком не виконував і станом на 14 жовтня 2010 року заборгованість за кредитом становила 3 374 941 грн 54 коп. Частково зазначена заборгованість була погашена внаслідок виконання рішення суду, за яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки, що належав іпотекодавцю ОСОБА_10 Крім того, банк звертався з позовом до відповідача (позичальника) про стягнення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії від 28 грудня 2007 року. Указаний позов було частково задоволено та стягнуто з ОСОБА_7 заборгованість в сумі 861 400 грн. Тому звертаючись до суду з указаним позовом, позивач просив суд стягнути з відповідача 571 275 грн 76 коп. - тіло кредиту; 137 678 грн 78 коп. - пені; 106 919 грн 60 коп. - інфляційні втрати від прострочених сум заборгованості за кредитом; 3% річних від простроченої суми заборгованості за договором - 159 929 грн 53 коп., а всього - 1 938 076 грн 67 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 серпня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив із того, що обов'язок доведення розміру заборгованості покладається саме на позивача. Позивач не надав детальний розрахунок заборгованості, а суд позбавлений можливості встановити фактичну заборгованість за кредитом.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість по тілу кредиту у розмірі 571 276 грн 63 коп. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що залишок неповернутих коштів по тілу кредиту на час розгляду справи, з урахуванням постановлених судових рішень, складає 571 276 грн 63 коп, які підлягають до стягнення. Відмовляючи в позові в частині стягнення заборгованості по пені, 3% річних та інфляційних втрат, апеляційний суд виходив із того, що суд позбавлений можливості провести перевірку правильності обрахування вказаних складових заборгованості та встановити їх фактичний розмір, а позивач такий розрахунок суду не надав.

У листопаді 2017 року ПАТ «Державний ощадний банк України» подало касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови в позові та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що банком правомірно нараховано позичальнику три проценти річних та інфляційні втрати в загальному розмірі 1 299 122 грн 13 коп. Детальний розрахунок нарахованих банком трьох процентів річних та інфляційних втрат із зазначенням сум простроченої заборгованості та періодів, за які банком було здійснено нарахування, надавались до суду першої інстанції разом із позовною заявою. Отже судом неправомірно не застосовано до спірних правовідносин статтю 625 ЦК України.

У січні 2018 року ОСОБА_7 подав касаційну скаргу до Верховного Суду на рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року, у якій посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду в частині задоволення позову та в цій частині залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом неправомірно стягнуто з нього тіло кредиту в розмірі 571 276 грн 63, коп, оскільки зазначена сума вже була стягнута судовим рішенням, що призведе до подвійного стягнення.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що 28 грудня 2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_7 був укладений договір відновлювальної кредитної лінії, за умовами якого з урахуванням положень додаткового договору № 1 від 17 червня 2009 року, банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 2 487 999 грн 13 коп. зі сплатою 16,5% річних, строком на 10 років, при цьому дата остаточного погашення кредиту визначена не пізніше 28 грудня 2017 року (пункт 1.1.1., 1.1.5 договору).

28 грудня 2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_10 був укладений іпотечний договір з метою забезпечення належного виконання зобов'язання позичальника, що випливає з кредитного договору від 28 грудня 2007 року. Предметом іпотеки за вказаним договором було нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 (пункт 1.1.2 договору іпотеки), договірна вартість становила 3 555 200 грн (пункт 1.4 договору іпотеки).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 липня 2011 року, яке було змінено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2012 року, було звернуто стягнення на предмет іпотеки.

У зв'язку із реалізацією предмета іпотеки були зараховані кошти на погашення заборгованості в сумі 2 380 900 грн, з яких: 1 631 636 грн 37 коп. - зараховано на погашення тіла кредиту; 749 263 грн 63 коп - зараховано на погашення відсотків за користування кредитом.

Після зарахування коштів за рахунок іпотечного майна залишилась заборгованість в розмірі: тіло кредиту - 856 362 грн 76 коп. та пеня - 137 678 грн 78 коп.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2014 року стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії від 28 грудня 2007 року в загальному розмірі 3 846 242 грн 60 коп.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року було змінено рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2014 року та зменшено розмір стягнутої суми з 3 846 242 грн 60 коп. до 861 400 грн.

Так, звертаючись до суду з указаним позовом банк просив суд стягнути залишок заборгованості по тілу кредиту з урахуванням наявності двох судових рішень, пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або до інших вимог, що звичайно ставляться.

Апеляційний суд установивши, що у зв'язку з наявністю залишку заборгованості за кредитним договором, оскільки після реалізації предмета іпотеки залишилась сума непогашених вимог банку по тілу кредиту в розмірі 856 362 грн 76 коп., а також наявністю судового рішення про стягнення з позичальника тіла кредиту в розмірі 285 087 грн, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення залишку непогашеної заборгованості по тілу кредиту в розмірі 571 276 грн 63 коп.

Однак апеляційний суд не звернув уваги на те, що у жовтні 2013 року банк звертався до суду з вимогами до позичальника про дострокове стягнення всієї суми заборгованості по тілу кредиту на підставі статті 1048 ЦК України, яка залишилась непогашеною після звернення стягнення на предмет іпотеки, та рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року було стягнену вказану суму тіла кредиту в межах трирічного строку з урахуванням заяви про застосування строку позовної давності та дійшов необґрунтованого висновку про можливість покладення на позичальника відповідальності по сплаті тіла кредиту.

Оскільки апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права і ухвалення нового судового рішення в частині вирішення вимог банку про стягнення тіла кредиту не потребує встановлення фактичних обставин справи, ухвалене апеляційним судом рішення в зазначеній частині підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в позові про стягнення тіла кредиту.

Крім того, банк просив суд стягнути з відповідача на свою користь пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Оскільки вищезазначені судові рішення є невиконаними, то позивач має право вимагати від позичальника сплатити кошти, які передбачені в статті 625 ЦК України.

Так, апеляційний суд відмовляючи в позові в частині стягнення пені, відсотків та інфляційних втрат вважав, що оскільки банк не надав доказів на підтвердження своїх доводів, не надав належно оформленого розрахунку боргу, встановити правильність нарахування відсотків та інших платежів неможливо, зазначене є підставою для відмови у позові в цій частині.

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України у редакції 2004 року, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявність доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Звертаючись до суду із позовом, ПАТ «Державний ощадний банк України» надав розрахунок заборгованості, у тому числі пені, стягнення 3% річних та інфляційних втрат (а.с. 5-7).

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, послався на те, що наданий позивачем розрахунок про стягнення вказаних сум не підтверджує розміру та періоду за який мають бути стягнуті кошти з огляду на наявність двох судових рішень, предметом розгляду яких було стягнення відсотків за користування кредитними коштами.

Однак апеляційним судом помилково було ототожнено поняття процентів за користування кредитом (які були предметом розгляду та стягнуті в інших справах за певні періоди) та «трьох процентів річних і інфляційних нарахувань».

Як убачається з матеріалів справи, що вимог про 3% річних, так і інфляційні нарахування не входили до суми позовних вимог банку у справах про звернення стягнення на предмет іпотеки та про стягнення заборгованості, на які апеляційний суд посилається в оскаржуваному рішенні.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України у редакції 2004 року).

Із урахуванням наведеного суд і сам не позбавлений можливості зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з наданим позивачем. Незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови в позові.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним рішення в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до статті 411 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 та касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року скасувати.

Відмовити в задоволенні позову в частині вимог публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_7 про стягнення тіла кредиту в розмірі 571 276 грн 63 коп.

В частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_7 про стягнення пені, інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості та 3% річних передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення апеляційного суду втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило