Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 588/772/16-ц

провадження № 61-18642св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С.Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Тростянецького районного суду Сумської області, у складі судді Маслова В. В., від 22 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області, у складі колегії суддів: Кононенко О. Ю., Семеній Л. І., Бойка В. Б., від 09 лютого 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву мотивовано тим, що 24 березня 2011 року фізичною-особою підприємцем ОСОБА_3 було підписано заяву про відкриття поточного рахунку. Згідно заяви ОСОБА_3 приєднався до «Умов та правил надання банківських послуг», тарифів банку, що розміщені в мережі інтернет на сайті ПАТ КБ «ПриватБанк», які разом із заявою складають договір банківського обслуговування № б/н від 24 березня 2011 року. Відповідно до вказаного договору ОСОБА_3 було встановлено кредитний ліміт на поточний рахунок № НОМЕР_2 у електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв'язку банку і клієнта (системи клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms - повідомлення або інші), що визначено і врегульовано «Умовами та правилами надання банківських послуг». 03 березня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 уклали генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов про надання продукту кредитних карт (далі - генеральна угода) з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов'язань за договором №б/н від 24 березня 2011 року, строком на 36 місяців з 03 березня 2015 року по 31 березня 2018 року, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на умовах, передбачених договором. У зв'язку із порушеннями зобов'язань за генеральною угодою ОСОБА_3 станом на 08 червня 2016 року мав кредитну заборгованість у розмірі 31 959, 19 грн, яка складається з наступних сум: 20 678, 93 грн - заборгованість за кредитом, 3 224, 31 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3 710, 61 грн - штраф відповідно до пункту 2.2 генеральної угоди, 4 345, 34 грн - заборгованість по пені та комісії за користуванням кредитом.

Посилаючись на викладене, банк просив суд стягнути із відповідача вказану суму заборгованості за генеральною угодою № б/н від 03 березня 2015 року.

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 22 листопада 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов про надання продукту кредитних карт від 03 березня 2015 року станом на 08 червня 2016 року у розмірі 27 613, 85 грн. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що боржник, отримавши від банку кошти у кредит, не виконував належним чином взяті за кредитним договором зобов'язання, що призвело до утворення заборгованості. Враховуючи те, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, останній має нести цивільно-правову відповідальність. Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення пені та комісії за користування кредитом, місцевий суд вказав про те, що одночасне задоволення вимог, а саме: стягнення штрафу, пені та комісії, матиме своїм наслідком недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 09 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог банку. Місцевий судправильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору. Розрахунки банку відповідачем не спростовані.

Рішення суду першої інстанції у частині вимог про стягнення пені та комісії за користування кредитом не оскаржувалось та не було предметом апеляційного перегляду, а тому у цій частині не переглядається судом касаційної інстанції.

У березні 2017 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 22 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 09 лютого 2017 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 22 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 09 лютого 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні заявлених позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи, при вирішенні спору по суті не врахували, що генеральна угода не містить умови про те, що сторони узгодили розмір реструктуризованої заборгованості, не прийняли до уваги те, що банком не надано доказів видачі банківської картки. Крім того він не був ознайомлений із Умовами та правилами надання банківських послуг. Банк скористався його юридичною необізнаністю і надав йому на підпис угоду, яка не відповідала його волевиявленню.

30 травня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Заперечень (відзиву) на касаційну скаргу не надходило.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2017 року справу за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

07 травня 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що 03 березня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладена генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карток, метою якої є створення сприятливих умов для виконання позичальником ОСОБА_3 зобов'язань по кредитним договорам № SAMDN6607 від 25 січня 2008 року (договір № 1), № SUTWW4018 від 31 січня 2011 (договір № 2), № SAMDNWFC6 від 14 березня 2014 року (договір № 3), № б/н від 24 березня 2011 року (договір № 4), а також приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карток (а.с. 12).

Відповідно до положень пунктів 1.1-1.4.2 генеральної угоди сторони домовилися про зменшення поточної заборгованості позичальника за зазначеними вище кредитними договорами, а також сторонами було визначено розмір заборгованості позичальника за кожним кредитним договором на дату підписання генеральної угоди.

У пункті 1.8 генеральної угоди сторони обумовили, що підписання вказаної угоди не являється анулюванням заборгованості позичальника.

У пункті 2.1 генеральної угоди сторони визначили, що банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 22 403, 57 грн на строк 36 місяців в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати процентів у розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості з кредиту у вказані в заяві, Умовах та правилах строки. Погашення заборгованості відбувається у наступному порядку: починаючи з 1 по 30 число кожного місяця позичальник надає банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 812, 80 грн для погашення заборгованості з кредиту, яка складається з заборгованості з кредиту, процентів, а також інших витрат відповідно до Умов та правил. Дата останнього погашення заборгованості має бути не пізніше 31 березня 2018 року.

Згідно з пунктом 2.2 генеральної угоди сторони погодили, що строком повернення кредиту рахується 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість з кредиту, починаючи з 32-го дня порушень, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф в розмірі 3 710, 61 грн.

Для надання послуг банк видає позичальнику платіжну карту згідно з пунктом 2.1 генеральної угоди (пункт 2.3 генеральної угоди).

Пунктом 2.5 генеральної угоди передбачено, що позичальник зобов'язується повернути суму кредиту, процентів, винагороди згідно з генеральною угодою, Умовами та правилами.

Відповідно до пункту 2.8 генеральної угоди, у разі порушення позичальником зобов'язань з погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та правилах за кожен день прострочення.

У пункті 2.10 генеральної угоди сторони погодили, що позичальник доручає банку без додаткових погоджень перерахувати кредитні кошти в день надання кредиту у сумі 2 525, 00 грн на будь-який відкритий рахунок в банку.

Таким чином, добровільно погодженими умовами генеральної угоди сторони визначили, що внаслідок домовленості про реструктуризацію заборгованості за кредитними договорами № № 1, 2, 3, 4 узгоджений розмір заборгованості позичальника перед банком становить 22 403, 57 грн та передбачили порядок її погашення шляхом сплати обумовленої суми кредиту.

Згідно довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» на виконання генеральної угоди від 03 березня 2015 року ОСОБА_3 було видано кредитну картку № НОМЕР_1 із встановленим кредитним лімітом в розмірі 22 403, 57 грн (а.с. 80-81).

Виписка банку по картковому рахунку № НОМЕР_1 свідчить, що позичальник отримав кредитні кошти та здійснював платежі по картці (поповнював готівковими коштами тощо) на виконання генеральної угоди (а.с. 100-101).

Згідно з розрахунком заборгованості за генеральною угодою № б/н від 03 березня 2015 року станом на 08 червня 2016 року заборгованість ОСОБА_3 перед банком складає 31 959, 19 грн, з яких: 20 678, 93 грн - заборгованість за кредитом, 3 224, 31 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 3 710, 61 грн - штраф відповідно до пункту 2.2 генеральної угоди, 4 345, 34 грн - заборгованість по пені та комісії за користування кредитом (а.с. 30).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до положень статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог банку, оскільки боржник, отримавши від банку кошти у кредит, свої зобов'язання по поверненню кредиту і сплаті процентів за користування грошима належним чином не виконав.

З урахуванням вищенаведених обставин, судами правильно застосовано при вирішенні даного спору норми матеріального права, зокрема статті 526 ЦК України, у відповідності до вимог якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Посилання заявника на те, що генеральна угода не містить умови про те, що сторони узгодили розмір реструктуризованої заборгованості, банком не надано доказів видачі банківської картки, він не був ознайомлений із Умовами та правилами надання банківських послуг є безпідставними, так як спростовуються вищевказаними матеріалами справи.

Заявником не спростовано факт отримання платіжної картки, отримання кредиту, часткового його повернення та правильність розрахунку заборгованості, складеного банком.

Посилання заявника на те, що банк скористався його юридичною необізнаністю і надав йому на підпис угоду, яка не відповідала його волевиявленню, оцінюються критично, оскільки заявник, добровільно підписавши генеральну угоду, не скористався правом її оскарження у судовому порядку.

За правилами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги статті 212 ЦПК України, 2004 року, щодо оцінки доказів і статті 213 ЦПК України, 2004 року, щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Апеляційний суд, відповідно до вимог статті 303 ЦПК України, 2004 року, перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 22 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 09 лютого 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 22 листопада 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк