П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2018 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 756/14868/15-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/796/5070/2018

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І. М., суддів Шахової О. В., Поліщук Н.В.,

за участю секретаря судового засідання - Іваницької О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва, ухвалене під головуванням судді Яценко Н. О. 12 квітня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за борговою розпискою,

в с т а н о в и в :

Згідно п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (зі змінами від 15 грудня 2017 року) апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Виходячи зі змісту пункту 8 ч.1 Розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) (в редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з останнього на користь позивача борг у розмірі 1 200 000 грн., що еквівалентно 50 000 доларів США, а також сплаченої суми судового збору в розмірі 6 090 грн.

Позовні вимоги вмотивовані, зокрема, тим, що 14 листопада 2013 року ОСОБА_3 передав за договором позики у власність ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США, які останній зобов'язався повернути до 15 січня 2014 року. Відповідач своєчасно не повернув суму позики, і строк виконання зобов'язання було продовжено шляхом підписання 14 квітня 2014 року повторної розписки із зазначення суми позики у розмірі 50 000 доларів США і визначенням строку виконання моментом пред'явлення вимоги. 08 вересня 2014 року відповідачеві цінним листом було направлено вимогу, на яку останній не відреагував і станом на момент звернення з позовною заявою не виконав свої зобов'язання за договором позики.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 12 квітня 2018 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг у розмірі 1 200 000 грн., а також судовий збір у розмірі 6 090 грн. (а.с.163-166).

Не погоджуючись з вищевказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 15 травня 2018 року подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 квітня 2018 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, крім того, порушив питання про стягнення судового збору за подання апеляційної скарги.

Апеляційну скаргу, мотивував, зокрема, тим, що під час ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції не було дотримано норм матеріального та процесуального права. Так, він заперечував проти позову, оскільки розписка від 14 листопада 2013 року, надана суду позивачем, є сфальсифікованою, така розписка не надавалась відповідачем на таку значну суму. Інша розписка від 14 квітня 2014 року, надана суду, на суму 50 доларів США.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не взяв до уваги заперечення відповідача про те, що обидві розписки, надані позивачем, є абсолютно не пов'язаними між собою документами та не можуть свідчити про те, що вони регулюють одні й ті ж відносини щодо укладення договору позики на 50 000 доларів США. Також, судом не прийнято до уваги його, відповідача, доводи про те, що розписку від 14 листопада 2013 року він позивачу не надавав і такі кошти в борг не брав.

Судом першої інстанції не було виявлено справжню природу наданих позивачем розписок та не враховано, що договір позики є укладеним з моменту передачі коштів позичальнику. В даному випадку, розписка від 14 квітня 2014 року не може свідчити про укладення договору позики на суму 50 000 доларів США, оскільки зазначена сума йому, ОСОБА_2, не передавалась.

Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції неодноразово призначались графологічні експертизи, які повинні були встановити обставини, що мають значення для ухвалення обґрунтованого рішення. Однак, графологічні експертизи так і не були проведені з вини позивача, оскільки останній не оплатив проведення експертиз, а також не надав необхідних документів на вимогу експерта.

Разом з тим, суд першої інстанції не прийняв до уваги факт ухилення позивача від проведення графологічних експертиз сумнівних розписок та вважав такі розписки як належний та допустимий доказ у даній справі.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його представник - ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити з підстав, викладених у ній.

ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.210), у зв'язку з чим колегія суддів вважала за можливе відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення ОСОБА_2 та його представника, з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності та співставленні, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 14 листопада 2013 року було укладено договір позики у формі розписки, відповідно до умов якого позивач ОСОБА_3 передав, а відповідач ОСОБА_2 прийняв у борг грошові кошти в розмірі 50 000 доларів США та зобов'язався їх повернути до 15 січня 2014 року (а.с.5).

Розпискою від 14 квітня 2014 року було підтверджено факт прийняття у борг грошових коштів у розмірі 50 000 доларів США та визначено строк виконання зобов'язання моментом пред'явлення вимоги (а.с.6).

08 вересня 2014 року позивач направив відповідачу рекомендований лист з вимогою повернути кошти за договором позики. Вищевказану вимогу відповідач отримав 18 вересня 2014 року, разом з тим, борг не повернув(а.с.7, 9).

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 25 липня 2016 року призначено технічну експертизу розписки від 14 листопада 2013 року (а. с. 60 - 61).

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 25 липня 2016 року призначено графологічну експертизу розписки від 14 квітня 2014 року (а. с. 62 - 63).

Ухвалою від 25 квітня 2017 року скасовано вищевказані ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 25 липня 2016 року, призначено графологічну експертизу розписки від 14 квітня 2014 року (а. с. 119 - 120). 10 жовтня 2017 року до Оболонського районного суду міста Києва надійшло повідомлення про неможливість надання висновку, у зв'язку з тим, що витребувані порівняльні зразки документів до інституту не надіслано, умови проведення експертизи судом не погоджено (а. с. 139-141).

Задовольняючи позовні вимоги та дійшовши висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу у розмірі 1 200 000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що станом на день розгляду справи відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконав, не повернув грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США, що станом на день звернення до суду за офіційним курсом НБУ становить 1 200 000 грн.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення відповідає в повній мірі вимогам, визначеним статтею 263 ЦПК України, а висновки суду відповідають дійсним обставинам справи, з огляду на таке.

Так, поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Таким чином, установивши, що укладені сторонами письмові договори позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, колегія суддів дійшла висновку про виникнення між сторонами боргового зобов'язання.

Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи(ст.79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання(ст.80 ЦПК України).

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 пояснила, зокрема, що відповідач не повертав 50 доларів США, про факт яких він не заперечує. Крім того, експертиза проводилась за клопотанням позивача, ОСОБА_2 не заявляв клопотання про призначення експертиз.

Проаналізувавши наведені вище обставини справи та з урахуванням вимог закону, колегія суддів дійшла висновку, що в ході розгляду справи знайшли своє підтвердження позовні вимоги ОСОБА_3, судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач свої вимоги за договором позики не виконав належним чином, не повернув грошові кошти, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 50 000 доларів США.

Крім того, у суді апеляційної інстанції відповідачем та його представником не спростовано доводами та письмовими доказами обставини, встановлені судом в ході розгляду даної справи.

Відповідачем не доведено факт неукладення договорів позики, крім того, в ході розгляду справи відповідач не звертався з клопотанням про призначення у справі судової почеркознавчої чи графологічної експертизи.

Таким чином, доводи скаржника є необґрунтованими, основані на припущеннях, не підтверджуються належними доказами, а тому відхиляються колегією суддів.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, у зв'язку з його законністю та обґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 13 вересня 2018 року.

Суддя-доповідач: І.М.Вербова

Судді: О.В. Шахова

Н.В.Поліщук